Po zrodu automobilu se lidé domnívali, že rozšíření tohoto nového motoristického výstřelku,
bude omezené schopností školit šoféry a dodávat kůži na čalounění.
Auta budou mít jen bohatí.
My ostatní budeme pokračovat po svých.
Ale my, pohyblivé masy, jsme auta viděli.
A viděli jsme, že jsou dobrá.
Toto je příběh o tom, jak si motorismus získal masy...
jak se diktatury a podobně i demokracie honily za snem auta pro všechny...
...o uzeném sledi, zde v zelené barvě, a automobilových slepých uličkách,...
o zmařených snech...
a pádu mocných.
Takhle jsme se zamilovali do našeho svezení.
Také uvidíme tohle.
TGTT - 2014 topgear.sovicka.net
V tomto týdnu: Totalitní doprava - lidový státní vůz
a jak si někteří byli rovni víc, než ostatní.
Ale nejprve je čas porazit posvátnou krávu.
Termín "lidové auto" patří mezi automobilovými historiky k těm emotivním
a většina z nich vám řekne, že vše začalo tímhle tím, Fordem T.
Ale na druhou stranu,
nebyl to Henry Ford kdo řekl, "Historie je více méně blbost"?
A já s ním souhlasím.
Adolf Hitler nebyl inženýr.
Byl spíš nadšencem do divoké zvěře.
"Musíte se jen dívat na přírodu,"
údajně řekl, "abyste viděli, co je proudění vzduchu."
Herr Hitler sagte, mein Auto sollte wie ein Kafer aussehen.
Pan Hitler řekl, "Můj vůz by měl vypadat jako brouk."
Podle mne je brouk tím, kde skutečný příběh lidového vozu začal,
a to protože šlo o sociální iniciativu, nikoliv obchodní záležitost.
Dnes je brouk nejrozeznatelnějším autem na světě.
Bylo jich vyrobeno přes 21 milionů
a je to jediné auto, které má vlastní franšízu v Hollywoodu.
Ale láskyplný hmyz má i svou temnou stránku.
Broučí počátky byly zkalené skandálem, podvodem, krádeží
a nechoďme kolem horké kaše, zločiny proti lidskosti.
A jako žádné jiné auto v historii,
sehrál brouk mimořádnou politickou roli
při zvyšování kontroly života lidí diktátorem.
Jednak se brouk ani nejmenoval Volkswagen.
Jmenoval se Kraft durch Freude Wagen -
Auto síla díky radosti.
Kraft durch Freude
bylo Hitlerovým ministerstvem pro rodinné volnočasové aktivity.
Bylo vytvořené pro propagaci radosti ze života pod nacistickým režimem.
Působení KdF bylo obrovského měřítka.
Stavělo výletní lodě velikosti Titanicu...
..obrovské rekreační komplexy
a zasadilo se o bezplatné výlety pro poctivou německou rodinu.
Existovaly dokonce celostátní kluby pro zachování fyzičky.
Trocha ranního cvičení jen s malinkým náznakem vlajkoslávy.
# Nechci slunnou dovolenou... #
Hitler si myslel, že by mělo také existovat nějaké auto.
Které by přineslo stát přímo do srdce každodenního rodinného života.
Muž, kterému byl svěřen jeho design,
legendární inženýr Dr. Ferdinand Porsche.
Ten s knírkem.
Vůz KdF měl být postaven v obrovském novém závodě -
Volkswagenwerk v Sasku,
a především by měl být dostupný pro průměrného německého dělníka.
A s tímhle přišel -
originální Kraft durch Freude Wagen.
A když říkám originální, myslím tím velmi originální.
Tohle je nejstarší fungující brouk na světě.
Je to prototyp číslo 6
a vyrobil ho Dr. Porsche ve své dílně ve Stuttgartu,
takže přísně vzato,
protože továrna Volkswagen ještě nebyla dostavěna,
je to Porsche.
Když se podíváte na takovýto originální prototyp,
uvidíte přesně, o co Hitlerovi šlo.
Mělo vypadat jako brouk a je tomu tak,
vypadá jako brouk.
Ovládání ukazatele směru.
Samozřejmě, není rychlý, je vlastně celkem hlučný,
řízení je trochu svéhlavé,
pokud mne někdo předjíždí v Audi rychlostí 150, rozhodně to cítím.
Ale tehdy byl KdF-Wagen docela něco,
zejména, pokud jste dosud v autě neseděli.
Německá veřejnost ve finanční tísni
byla naprosto omámena možností vlastnit své vlastní auto.
Koneckonců, brouk byl dost dobrý pro předsedy strany,
kteří, podle očekávání, dostali první kusy.
Tenhle KdF-Wagen, který řídím
byl určen jako osobní vozidlo Dr. Roberta Leye,
který byl šéfem hnutí Kraft durch Freude.
A v podstatě byl ministrem pro zábavu.
Robert Ley byl jedním z prvních příznivců Hitlera
a jeho KdF bylo nápomocné v zachovávání spokojenosti
německého dělníka s nacistickým režimem.
Ale když neřídil svou rozsáhlou říši výletních lodí a prázdninových táborů,
byl zapojený v táborech zcela odlišného druhu.
Jeho aktivity ohledně otrocké práce měly za následek tisíce úmrtí.
Měl být souzený za válečné zločiny spolu s ostatními,
ale podařilo se mu oběsit se v cele ještě předtím,
než by tu práci za něj udělal Albert Pierrepoint.
Je to skutečně znepokojující.
Řídil jsem spousty divných aut,
ale žádné, které by bylo skutečným nástrojem zla.
Kromě G-Wizu.
Rád bych, aby bylo jasné, že mám velký zájem o jeho auto,
ale nesdílím s Dr. Robertem Leyem žádné politické názory.
A důvod, proč ho mám i navzdory tomu rád,
je ten, že je krásně promyšlené.
Motor, jak známe z vtipu o jeptišce,
která si myslela, že byl ukradený - je vzadu.
Což znamená, že všechen hluk a zplodiny, které produkuje
nechává za sebou.
A protože vpředu žádný motor nebyl,
mohl být čumák zaoblen.
Celý vůz se přiblížil k ideálu zjednodušeného
tvaru poloviny slzy,
a zjednodušování bylo ve 30. letech v módě.
Ale KdF-Wagen nebyl navržen pro obsazení osamělým německým důstojníkem.
Mnohem lepší.
To je to, pro co Hitler svého brouka stavěl -
dálková dovolená nacistické rodiny.
Nešlo jen o samotný automobil,
ale o celý životní styl kolem něj, který Hitler a KdF vypočítali.
Árijská rodina bude mít co nejvíc dětí je možné mít,
takže auto bude vhodné pro pětičlennou rodinu.
Pojedou pohodlně 100 km/h po dálnici, čtyři hodiny mezi zastávkami,
dokud nedorazí k jednomu z předem stanovených KdF středisek.
Co by mohlo být lepší?
Sváteční atmosféra začala, jakmile jste vlezli na palubu.
Toto je Prora,
20 000-lůžkový rekreační tábor na ostrově Rujána v Baltském moři.
Nacisté převzali myšlenku britských prázdninových táborů....
..včetně společných sprch.
Utrácením pár feniků týdně
jste se mohli ubytovat ve svém dobře vybaveném přímořském apartmánu
s vlastním KdF rádiem.
(Hitlerův proslov)
A pokud jste se plácli přes kapsu, mohli jste tam dorazit v helmě Darth Vadera.
Stylové, cenově dostupné, totalitní.
Auto stálo 990 říšských marek.
Typická německá pracující rodina vydělávala okolo 32 marek týdně.
Takže pravidlo bylo -
Funf Mark die woche musst du sparen, willst Du im eigenen Wagen fahren.
"Pět marek musíš týdně uspořit,"
"chceš-li se vlastním autem vozit."
Takže si střadatelé koupili tyhle pětimarkové kolky
a vkládali je do této Sparkarte, kartičky na spoření.
Když byla plná, mohli jste mít vlastní auto.
Ale pokud jste nezvládli jedinou z těchto týdenních plateb,
celá věc propadla.
Pět marek týdně bylo snadné.
Dokonce i děti mohly přispět na rodinné auto
pomocí těchto KdF-Wagen plechových prasátek.
Podívejte se na to.
Je to krásné, že ano?
Plán úspor a bohatý marketing, který ho řídil, se ukázal jako neodolatelný.
Vůdce položil základní kámen...
..továrny Volkswagen Německé pracovní fronty.
V roce 1938, když byla obří továrna Volkswagen konečně spuštěna,
miliony Němců poslušně plnily pokladny KdF
a Nacisté měli pod rukama hit.
Celý plán byl celkem brilantní.
Auto, rádio, prázdniny.
Který nevinný německý občan,
vzpomínající si na celou hyperinflaci z 20. let,
by do toho nešel?
Já bych do toho šel.
Byl tu jen jeden malý problém.
Celý systém úspor na brouka byl obrovským podvodem.
Hitler tajně šetřil na něco úplně jiného.
Válka všechno změnila.
Rekreační středisko Prora se nikdy neotevřelo.
Kdyby existovala fronta na stížnosti pro zákazníky KdF,
byla by delší než ta pro zákazníky UPC.
Nikdo brouka nedostal.
Žádná z rodin, která financovala tu masivní továrnu Volkswagenwerk
tím přehnaným šetřením a spořením.
Kdyby Němci používali klih,
dalo by se říci, že sedli na lep.
Veliká továrna se stala strojovnou válečného úsilí.
Inovativní a všestranné šasi brouka
bylo přizpůsobeno pro vytvoření dvou německých válečných strojů -
robustního terénního Kubelwagenu
a obojživelného Schwimmwagenu.
Ale vozidly to neskončilo. Ruská a židovská otrocká pracovní síla
byla také donucena vyrábět Hitlerovu tajnou zbraň - létající bombu V-1.
Takže, nevědomky,
poctivý německý pracující lid poloviny 30. let
s jejich pestrobarevnými plechovými kasičkami a úspornými kolky
pomohl zničit řadu domů
pár km od místa, kde nyní v Londýně bydlím.
Ale buďme pozitivní, alespoň netrefili obchod s hranolky.
Spojenci brzy továrnu identifikovali
jako domov Hitlerovy létající bomby a rozbombardovali ji na kousky.
A když v dubnu 1945 postupující pozemní spojenecké síly továrnu obsadily,
nacistický sen lidového auta se zdál být dobře a skutečně pohřben.
Takže když major Ivan Hirst z britské armády
dorazil do trosek Volkswagenwerku v roce 1945
s úkolem zajistit produkci aut pro okupační síly,
byl na místě trochu nepořádek.
Ale mezi troskami, alespoň tak se to říká,
našel otlučené ostatky auta ve tvaru divného brouka.
Spolu s německými kolegy ho opravili a odeslali na vyhodnocení armádou.
Zpátky přišla objednávka na 20 000 kusů.
Kvality, které požadoval Hitler pro svůj lidový vůz -
robustnost, jednoduchost, snadná údržba -
byly přesně ty, co armáda chtěla.
Ale ve chvíli, kdy Britové zvládli tento obtížný krok
a dostali brouka zpátky na nohy,
udělali spolu s americkými spojenci nejnákladnější hrubku
v historii výroby automobilů.
Brouk, návrhy a samotná továrna
byly zdarma nabídnuty západním automobilkám jako válečná reparace.
Ale nikdo o tom nechtěl slyšet.
Ředitel Fordu řekl, že to nestojí za zlámanou grešli.
Britský lord Rootes to také odmítl.
O 20 let později, Rootes Group, jeho velký automobilový koncern,
produkoval svůj vlastní malý automobil s motorem vzadu
v podobě Hillman Impu,
ale byl chlazen kapalinou a sužován přehříváním.
Nakonec jich bylo vyrobeno jenom okolo půl milionu,
asi 3% celkového počtu brouků.
Zatímco tohle všechno,
centrum největšího a nejziskovějšího automobilového průmyslu Evropy,
tohle všechno je tu díky broukovi.
Epesní britský omyl.
Nakonec, když nevyšla nabídka továrny jako dárek zdarma k 20 litrům benzínu,
vrátili ji spojenci Saské vládě.
Brzy se brouk objevoval tam, kam byl zamýšlen -
na příjezdových cestách u německých rodin.
V zahraničí také, ačkoliv nyní, stejně jako mnoho jeho současníků,
dostal nové jméno -
Volkswagen,
neboli Lidové auto.
Ale tady je ta skutečná ironie -
říká se, že když major Hirst dorazil do Volkswagenwerku,
našel pozůstatky pouze po pár Kraft durch Freude Wagenech.
A pokud je to pravda, jsem nucen konstatovat, že bylo-li by
spojenecké bombardování jen o trochu důkladnější,
druhá polovina 20. století by byla ušetřena
nestoudného znovuobjevení Hitlerova nadmutého lidového auta.
A co více, byli bychom možná ušetřeni jednoho z nejotravnějších
nekulturních hnutí v historii.
Ale bohužel ne.
Jaderná energie? Ne, děkuji.
A proto jsem neměl brouka nikdy rád.
Není to autem, ale tím balením kolem něj.
Tragicky se nedá
pitomá tvář VW brouka oddělit
od té spousty sentimentálních hippies nesmyslů.
Jak se brouk stal symbolem dětí květin je záhadou,
ale bylo to ve šťastné Kalifornii,
kde fašističtí uprchlíci vytvořili zcela novou milující identitu.
Copak se nikdo z nich nikdy nezamyslel nad tím, odkud to auto pochází?
Nikoliv. Ex-nacistické vozítko bylo v pohodě.
Na ničem jiném nezáleželo.
Ale brouk nemohl skrýt svou KdF minulost úplně.
Hippies mohou být zodpovědní za mnohé
sporné věci jako flower power, Woodstock,
The Incredible String Band, protesty v sedě, vigvamy, přijetí jogurtu
a všechno ostatní, ale byli také nevinnými oběťmi
pochybných německých praktik 30. let,
které doprovázely brouka jako špatný zápach.
Nudismus bylo něco, o co měli naši staří kámoši z Kraft durch Freude
opravdu velký zájem, i když nevíme proč.
Ale je jasné, že brouk napomohl této provokativní
zábavě rozšířit se na západní pobřeží Ameriky.
Jedná se o Ameriku 50. let,
jednodušší čas, kdy kvalitu rodinné zábavy určoval
mechanismus dveří v Chevroletu.
Ale zhruba v době, kdy se brouk vynořil na Yankeeovských březích...
země byl zamořena volnou láskou,
pařeništěm bezstarostného psychedelického exhibicionismu.
A ne, nevím, proč se honí za volavkou.
Ale všude, kde k nějakému tomuto zlému vypuknutí nahoty došlo
jste měli jistotu, že na místě je číhající Volkswagen.
Dokonce i trochu jako hýždě vypadá.
Část mého problému s broukem,
kromě všeho toho nacistického outěžku,
je to, že stejně jako samotní hippies
je tak trochu falešně skromný.
Je vnímán jako roztomilý,
takže vypadá jako jakási arogantní ironická omluva
svého majitele.
Ale ve skutečnosti není roztomilý, a rozhodně není ironický.
Jeho tvar, motor, šasi, byly projevem
velmi radikálního inženýrského myšlení 30. let.
Ale je to právě to přizpůsobivé šasi,
které mi dovoluje najít v tom všem trochu prosluněné krajiny.
Nebo spíš písečných dun.
Říkával jsem, že nejste opravdovým automobilovým nadšencem,
pokud jste nevlastnili Mini,
ale teď si myslím, že by to měla být plážová bugina.
Je to skvělé, protože promění jakékoliv mírně melancholické anglické pobřeží
v trochu Kalifornie.
A znovu dokola. Ano prosím.
Ach pardon! Myslím, že to mohl být Edinburgh.
Originální plážová bugina byla vyrobena v roce 1963
chlápkem jménem Bruce Meyers
a bylo to vlastně zkrácené šasi z brouka,
motor, zavěšení a jen přišroubovaná laminátová karoserie.
Tahle bugina založená na broukovi je GP2 -
britská verze Meyerova kalifornského zázraku.
Váží pouhých 600 kg.
Což znamená, že její 1600cc twinport motor z brouka
může do tváře sraba hrabat spoustu písku.
Mezi slavné zastánce plážové buginy patřil Elvis Presley,
což dokazuje, že je OK ji řídit
i když jste mírně nafouklý rodinný bavič středního věku.
Je naprosto úžasná.
Na světě neexistuje jednodušší auto na smykování.
Je to divné, že ano, přemýšlet nad tím, že tu mluvíme
o Hitlerově vizi automobilu pro své lidi,
které mělo jezdit po rovné dálnici mezi Berlínem a Moskvou
a skončilo bavením surfařských nacistů v Kalifornii.
Díky, Adolfe Hitlere!
Takže šťastný konec hodný samotného Herbieho.
Ale ne tak docela.
Vzpomínáte na podvedené německé dělníky,
ty, kteří šetřili na všechny ty zelené kolky
aby dostali KdF-Wagen?
No, v 60. letech po velkých soudních tahanicích
Volkswagen nakonec souhlasil, že jim škodu nahradí.
Nebo aspoň těm západním Němcům.
Pokud jste skončili ve východním Německu, měli jste Scheisse smůlu.
V roce 1945 se 16 milionů poražených Němců
potácelo ze svých srovnaných domovů, aby se opět ocitli v diktatuře
a komunisté nehodlali nikomu nic kompenzovat
za velkou nacistickou krádež.
Ale bez ohledu na to.
Prostě jste museli dalších zhruba deset let šetřit a mít jedno z těchhle.
No, nemusíte mi říkat, že je to Trabant.
Trabi. Někteří z vás říkají, "Počkat, neměl by být bledě modrý?"
Ano, hodně jich bylo,
ale byly k dostání také v bílé a této barvě dětského průjmu.
A protože tohle je model Deluxe, byl ve dvou jejích odstínech.
V posledních letech se Trabant těší
něčemu jako renesanci jakožto módní doplněk.
Byl řízen "ironicky", byl použit jako humorné taxi,
byl použit jako vládní limuzína bulharským ministrem zahraničí,
a vytvořil základ mnoha moderních uměleckých děl.
Ale nenechme se strhnout k sentimentalitě,
protože vám chci sdělil,
že žádné množství držgrešlovských komunistických úprav
nezamaskuje fakt, že Trabant byl výsměchem.
Buďme vyvážení.
Pár věcí na něm dobrých bylo.
Pro začátek - je velmi lehký, váží 615 kg
a to je u auta vždycky dobré.
Dělá ho živým.
Trabanty měly také vyjímečně dlouhou životnost,
s průměrnou délkou života 28 let.
To je lepší než Volvo.
Tajemstvím jeho nesmrtelnosti
byl materiál, na který byli komunisté opravdu velmi, ale velmi hrdí.
Pokud by starý Svět zítřka byl produkován východním Německem,
pak by někdo jako Kieran Prendiville řekl:
"Vypadá to jako skelné vlákno, má to vlastnosti jako skelné vlákno,"
"ale je to vyrobeno z Duroplastu."
Duroplast. Byl to hrubý mix z odpadní bavlny a fenolové pryskyřice
vytvarovaný ve formách pro vytvoření auta bez koroze,
které by, teoreticky, mohlo vydržet věčně.
A to byl ten problém.
Duroplast byl také jedovatý při spalování a biologicky nerozložitelný.
Takže když vaše Germánské zázračné auto nakonec skonalo,
zbyla vám jeho nerecyklovatelná mrtvola.
Někomu se podařilo Trabant rozříznout a najít pro něj nové využití,
ale většina jich skončila jako přerostlé trny v oku,
poskvrny krajiny jako automobiloví nemrtví.
Mezitím, pokud jste byli jedním z 3 milionů východních Němců,
kteří byli oklamáni reklamní Trabi kampaní,
s hi-tech vědecky vypadajícími muži v bílých overalech,
každodenní život s tímhle autem byl pěkně svízelný.
Měl pouhých 26 koňských sil a zrychlení z 0 na 100 mu trvalo 21 s,
což, mimochodem, byla jeho oficiální maximální rychlost.
Ať už to znamenalo cokoliv.
Také divně smrdí.
Vlastně hrozně.
Smrdí jako stará nemocnice, nebo něco podobného.
Viníkem je starobylý 600cc dvoutaktní motor,
běžící na předmíchaný benzín s olejem.
To je zhruba to, co byste lili do levného mopedu ze 70. let.
Pokud jste někdy takový měli, budete vědět,
že produkují více kouře než celá historie volení papežů.
Emise z výfuku tohoto vozu
byly asi 30 krát horší než ty z Mercedesu z 90. let.
Pokud by byl potřeba průmyslový vzor pro ilustraci
pošetilosti centrálního plánování, pak je to jistojistě Trabant.
Hrozné auto vyrobené ze starých kalhot
a vnucené lidem, kteří neměli skutečnou možnost volby.
Podruhé ve dvou desetiletích
byla nešťastná pracující německá rodina zneužita
příšerným lidovým autem.
Přídavek hnědého koberce zavazadlového prostoru v roce 1976
byl zajímavý asi jako přídavek hnědého koberce.
Ale nebylo to tak špatné.
Pokud jste byli východním Němcem se známostmi,
s čert to vem stranickými záležitostmi,
mohli jste si dovolit něco takového.
Tohle je Wartburg a máte pravdu,
nevypadá vůbec ošuntěle.
Ale to nevydrželo.
Tenhle tvar byl uveden v roce 1956,
ale během deseti let byl upraven do této podoby.
Nyní známý jako model 353.
Uvnitř je stejný základ,
ale s novou a vylepšenou, tedy ošklivější, karoserií z východního bloku.
Na jeho obranu, Wartburg byl vybaven 1 litrovým motorem
se třemi válci, produkujícím něco kolem 48 koňských sil.
Maximální rychlost - 128 km/h.
A byl vyroben z řádného materiálu na výrobu aut - oceli.
Co vy na to?
Vím, že to nezní obzvlášť působivě,
ale musíte mít na paměti, že východní Německo bylo zemí,
kde opravdu báječným vánočním dárkem byl béžový svetr...
Propaganda východního Německa
...nebo zdeformovaná plyšová hračka.
Je opravdu dost hrozný. Motor je stále dvoutaktní smraďoch,
což je důvod, proč byl tento vůz znám jako Prdící Hans.
Představte si to - to nejhezčí auto a jmenovalo by se Prdící Hans.
Jako kdyby byl nový Jaguar znám jako Kecající Nigel.
Ale šéfy komunistické strany nic takového nezajímalo.
Bez starostí s konkurencí prostě stále chrlili stejný model
po více než 25 duši ničících let.
Tyhle kluky z východního bloku nešlo zastavit...
..kromě, ironicky, zdí.
Život za zdí měl být utopický
a beztřídní dělníkův ráj.
Ale třídní rozdíly existovaly
a byly odhaleny našimi dvěma komunistickými auty.
Levňák Trabant, auto utlačovaných,
versus rychlejší, uhlazenější Wartburg,
oblíbené auto utlačovatelů - Veřejné bezpečnosti.
Nad Wartburgy VB se trochu zatajoval dech.
Měly asi tak o 7 koňských sil navíc.
Zatímco Trabi měl výhodu malé velikosti.
Nevyčuhovat bylo klíčové, pokud jste chtěli odvrátit pozornost
tajné složky Veřejné bezpečnosti, lépe známé jako Stasi.
Stasi ráda shromažďovala o obyvatelstvu spisy.
Odhaduje se, že jich bylo tolik, že kdybyste je vyrovnali na jednu polici,
byla by 180 km dlouhá.
Stasi dohlížela na nejvíce invazivní kampaň psychologického zastrašování,
která kdy byla státem vytvořena proti svým vlastním občanům.
Vloupávali se lidem do jejich domovů jen proto, aby zanechali své stopy,
hýbali s nábytkem, hrabali se v osobních věcech.
Používali psy na sledování osob,
o kterých si mysleli, že se budou snažit utéct
a pro zajištění pachových stop pro psy
vyhrabali vaše kalhoty z koše se špinavým prádlem.
Ty si pak nechali na velitelství ve sklenici a když jste zmizeli,
dali čuchnout psovi a měli váš pach.
Ani řízení auta vyrobeného z cizích kalhot moc nepomáhalo,
protože Stasi byla absolutně všude.
Koncem 80. let byl jeden důstojník Stasi na každých 63 občanů,
a to nepočítáme ani všechny důvěrníky.
Někteří lidé tvrdí, že to bylo až 1 ku 5.
Ale východoněmecká vláda a Stasi, nebo placení informátoři,
nikdo z nich nepočítal s jednou věcí -
pokorný lidový vůz východního Německa
se stane symbolem úniku.
Listopad 1989, východní Němci toho měli konečně dost.
V Berlíně propukly masové protesty
a tisíce, doprovázeni konvoji kouřících Trabantů,
se hrnuli ke zdi dožadujíc se průchodu na západ.
Otevřete, zpívali, otevřete.
Demoralizovaná pohraniční stráž, přemožená zplodinami starých nemocnic ze 100 Trabantů,
je nechali projít v přesvědčení, že první ochutnávka západní kultury
je hned zase obrátí zpět.
Ale to se nestalo.
Neodradil je ani David Hasselhoff.
Studená válka skončila.
Zdravý rozum zvítězil.
Papundeklové soudružské auto vedlo útok,
a Prdící Hans si prdnul naposledy.
Vskutku lidové auto.
Takže Trabant - poprvé za 30 let svého života
se prostě vlekl křížem krážem východním Německem ve svém stínu
pomáhajíc spravit lidské utrpení.
Ale ve skutečnosti jen čekal na svou jedinou důležitou cestu,
tak krátký, ale slavný výpad na svobodu přes tenhle most,
po němž byla jeho užitečnost zcela vyčerpána.
Takže jako symbol svobody,
kterým by auto být mělo, zůstává stále velmi ostrý.
Ale jako auto samo o sobě, je docela doslovně nesmyslné.
Prozatím bylo lidové auto litanií represe a katastrofy.
Za ukázkou toho, že bylo možné vytvořit malý, cenově dostupný čtyřmístný vůz,
se musíme vydat do slunné, kapitalistické Itálie
a vyzkoušet tohle.
Tohle je Fiat Cinquecento,
nebo Fiat 500 v méně romantickém germánském jazyce.
Byl pojmenován 500, protože měl 500cc motor.
I když, přísně vzato, první vozy měly motor 479cc,
ale Fiat Quattrocentosettantanove
by byl poněkud extravagantním pojmenováním i pro Italy.
A v té době
byl malý Fiat 500 měřítkem bryskní bezstarostné italské pohody.
Dobové reklamy hrdě ukazovaly, jak i vy
můžete řídit jako šílenec, traumatizovat okolo stojící dobytek
a uskladňovat nechtěné účty za benzín,
ale hlavně, mít pořád dost místa vzadu pro svůj oblíbený
luxusní piknikový košík, nebo cizoložné víkendové dobrodružství
při hře na doktora a sestřičky.
V posledních letech jsme ztratili ze zřetele, co opravdu znamená "malé auto".
Fiat 500 je absolutně prťavý.
Má jen 275mm, což je méně, než vaše školní pravítko,
je delší než Smart, ale má čtyři sedačky.
Váží jen 470 kg - okolo dvou třetin originálního Mini.
Opravdu je velmi, velmi jednoduchý.
Motor je vzduchem chlazený dvouválec,
umístěný tady vzadu, stejně jako v broukovi,
a také z podobných důvodů.
Nejstarší vozy vyvinuly smrtelných 13 koňských sil.
Ale nebojte, tenhle je o něco novější a má jich 17.
Údržba měla být velmi jednoduchá. Ve venkovských oblastech Itálie
měly mít obchody se smíšeným zbožím základních náhradních dílů -
svíčky, řemeny, cokoliv jste chtěli.
V dnešní době spíše narazíte na možnost koupě navigace v Globusu.
A myslíme si o něm, že je neuvěřitelně roztomilé,
ale Dante Giacosa jeho tvar nenavrhl,
abychom mohli dělat ťu-ňu-ňu-ňů,
udělal ho tak, aby bylo použito co nejméně plechu je možné,
protože v 50. letech v Itálii byla ocel drahá.
Což nás přivádí k této plátěné střeše,
což nebyla extravagance a ani volitelná výbava -
bez ní to nešlo.
A byla tam, protože látka je lehčí a levnější než ocel.
Kupředu!
500-ka byla uvedena v roce 1957
s cílem být italským lidovým vozem.
Dvoustopou verzí skútru Vespa.
A zatímco KdF-Wagen a Trabi byly levné,
byly ale, to je třeba říci,
asi tak veselé jako průměrný film se Seanem Pennem.
500-ka... byla zábavou.
Způsobem, jakým vám Trabant
připomínal sebe sama a nedostatky vaší ideologie,
Fiat Cinquecento zdá se potvrzoval, že jednoduchý život
by mohl být jednou z čistých radostí.
Ale teprve v úzkých, dlážděných uličkách města
si přijde tento předchůdce Smartu na své.
A můžete vidět, proč. Tohle je starobylé město,
součást italské renesance. Některé silnice jsou titěrné.
Ale sledujte, jdeme na to, vejdou se dva.
Fiat 500 je silným symbolem italského užitkového šik,
latinského jízdního temperamentu
a kreativního řešení každodenních parkovacích problémů.
Nedostatek místa? Nevadí.
Díky 500 se odborně vmáčknete do jakékoliv mezery
bez údržby bez problémů.
Mezi lety 1957 a 1975 vyrobil Fiat 3,6 milionu Cinquecent.
Což není špatné.
Ale není to nejúspěšnější italské lidové auto, a to ani náhodou.
To přichází až teď.
Odpusť mi, otče, neboť jsem zhřešil.
Fiatova další trefa do lidového auta byla vystřelena, a to doslova, v roce 1966.
Fiat na spuštění 124-ky nešetřil.
Dokonce se objevili i ti pánové v bílých overalech z reklamy na Trabant,
kteří jasně hledali práci.
I přes to, že nikdo nemohl předvídat, že toto
nenáročné malé auto se stane
vybraným vozidlem jedné z největších tyranií na světě.
Auta jako je toto tu byly, když jsem byl kluk,
v té době byla italská auta slavná ze dvou důvodů -
jednak pro jejich rozpouštění se podobné aspirinu, jakmile začalo pršet,
a pak pro skvělou zábavu při jejich řízení.
Potíže, které jsme měli s nalezením tohoto netknutého exempláře naznačují,
že ta první věc je naprostá pravda.
Teď se podíváme na tu druhou.
Vypadá trochu jako auto, které jsem navrhnul když mi bylo šest,
a jsem si jistý, že spousta šestiletých stále navrhuje takhle -
tři základní krabice s pár přidanými koly.
Opravdu, jedna z oficiálních historií Fiatu ho popisuje jako
"spíše konvenční automobil".
Ale počkejte si - pod tím exteriérem typu
zobrazení-auta-na-dopravní-značce
je 124--ka trochu víc sofisticato, než byste se domnívali.
Pro začátek přišlo s řadou typicky italských bryskních čtyřválců.
Tohle auto z roku 1968 má 1,2 litrový produkujících 60 koní.
Což není mnoho, já vím,
ale co má, to ochotně s nadšením rozdává.
Vespodu měl vinuté pružiny,
stabilizátory a kotoučové brzdy.
Což vám v 60. letech dodávalo dobré sebevědomí se chlubit v barech,
obzvlášť co se týká rodinného auta.
Co základní italská auta vždy dávala - vlastně stále dávají -
je pocit výkonu bez nutnosti nepohodlí na jeho dosažení.
Takže dostanete vzrušující motor, příjemnou převodovku,
pěkně vyvážené pedály, pěkně vyvážené řízení...
..auto, se kterým můžete tak trochu mrskat.
124-ka může být živá a zábavná jako tygr v noci při líbánkách,
ale je tu jedna věc, ve které bohužel pokulhává - klimatizace.
Má hezké velké sklo, dělá hezký hluk, je šťastná, je horká.
Jsem zpocený. Jsem doslova nejžhavější člověk na světě.
Ale co to vše má společné s největší tyranií na světě?
Pro vysvětlení musím vzít 124-ku zpátky domů.
Právě vyjíždím po rampách historické továrny Fiatu Lingotto,
hluboko v srdci Turína.
Otevřela se v roce 1923 Mistrovské dílo Art Deco pro výrobu.
Bohužel, nyní nákupní centrum jako spousta podobných,
ale jeden její malinký kousíček, jeden hodně významný kousíček,
přežívá takový, jaký byl - testovací okruh na střeše.
To je ale výhled!
O dost lepší, než naše testovací trať v Dunsfoldu.
K zábradlí a jedem!
Odsud mohli vedoucí Fiatu dohlížet na své impérium,
což byla, buďme upřímní, Itálie,
protože Fiat byl tak obrovskou silou v italském obchodě
a politice a kultuře.
A to impérium mělo enormně růst.
No dovolte mi to vlastně formulovat jinak.
Impérium Fiata 124 mělo enormně růst.
Tady máme jiný kus, který je očividně, až na barvu, stejný.
Ale ve skutečnosti je na něm něco okolo 900 jemných změn
a jedna velmi významná změna, což je tohle...
..znáček.
Nehlásá "Fiat".
Je na něm obrys historické rychlé plachetnice
na řece Volze a její ruské jméno je...
Lada.
V 60. letech byla Studená válka na vrcholu důležitosti,
ale co Sovětský svaz trápilo nejvíc bylo tohle -
v USA bylo jedno auto na každé 2.7 osoby,
v Sovětském svazu jedno na každých 238.
V roce 1965 Američané vyprodukovali 9.3 milionu osobních vozů,
Rusové vyprodukovali pod 250 000.
Něco se muselo udělat.
Může to vypadat divně, že se Sovětský svaz obrátil
na pomoc zvenku, aby přinesl lidem automobily.
Sověti již byli experty na traktory, náklaďáky
a hlavně tanky v opravdu ohromujících číslech,
ale nevěděli mnoho o výrobě
typického malého osobního automobilu.
Takže pokud jste se štěstím nějaké dostali,
měli jste takovou smůlu, že to bylo něco jako Zaporozhet.
Takže Sověti podnikli výpravy na západ,
dokonce ironicky k našim starým známým ve VW.
Z toho nic nevzešlo, což bylo štěstím pro Ivana.
Flirtovali i s Británií a stejně tak i s Francií,
ale nakonec, v roce 1966 sovětský ministr automobilové výroby
podepsal smlouvu s generálním ředitelem Fiatu,
která pověřila Fiat vybudováním zbrusu nové továrny
schopné produkovat 2000 osobních automobilů denně
a autem měla být posovětštěná verze Fiatu 124.
A toto je výsledek - továrna AvtoVAZ v Tolyatti,
pro všechny ostatní na světě známá jako domov Lady,
jímž stále je.
Ale proč vybrat Fiat?
No, italská automobilka již měla vztah k SSSR,
když jim před 40 lety dodávala stavebnice náklaďáků.
Také byl navržen Fiat 124 jako ideální
vůz pro komunistický režim, protože byl především funkční
a vykazoval málo tíživé buržoazní dekadence.
Ale bylo v srdci dohody něco víc temného?
Nezapomínejme, že probíhala studená válka.
Mimo skutečně komunistické země
byli největšími komunisty 60. let Italové.
Notoricky známé Rudé brigády se zrodily u lisu ve Fiatu.
Rychle se rozšířily do ostatních italských továren.
Továrny na pneumatiky Pirelli,
autoelektrického závodu Magneti Marelli.
A v 70. letech v Itálii členové komunistické Rudé brigády
pracující ve Fiatu nejen že získávali finanční prostředky a podporu od KGB,
také vraždili své vlastní manažery.
30 pracovníků Fiatu bylo uvězněno za teroristické trestné činy.
V továrnách docházelo ke žhářství, stávkám, masovým odchodům.
A rodina Agnelli, skuteční vlastnící Fiatu,
se stala nejchráněnější rodinou na světě.
Gianni Agnelli s sebou údajně nosil kyanidovou kapsli
pro případ, kdyby byl unesen.
Jak kdysi někdo řekl: "Když se třese Fiat, třese se Itálie."
A tak byla uzavřena dohoda, aby Sověti zůstali milí,
v případě, že by komunismus nakonec zvítězil,
nebo dokonce jen pro uklidnění komunistických dělníků Fiatu, kdyby nezvítězil?
Je to jen myšlenka.
Každopádně v dubnu 1970 sjelo první auto z nové slavné výrobní linky,
právě včas ke stému výročí Leninova narození.
Pěkné.
A takhle ta první auta vypadala.
Ano, přesně jako Fiat 124,
ale kvůli světoznámě skvělému stavu ruských silnic
dostala pod povrchem Lada marxistickou předělávku, aby se vyrovnala
s těmito jaksi mírně nepříznivými podmínkami.
Měla zbrusu nový motor, o vražedný 1cc větší než předtím.
Ocelová karoserie byla celá tlustší.
V průběhu byl přidán velký chladič, byla zesílena podlaha,
přišla hranatá světla, nové nárazníky, jiná kola -
tento ne-nesmyslný komunistický přístup
se rozšířil na jejich finskou reklamní kampaň.
Teď jsme v roce 2013 a já jedu něčím jako raritou.
Je to Lada Riva z originálních zásob, málo najeto, pod 3000.
Ale to by neměla být rarita, že ne?
Chci říci, že málo věcí v životě je méně vzácných než Lada Riva.
Je ve velmi dobrém stavu, čímž myslím,
že je v celkem špatném stavu, protože tak byly vyrobeny.
Tohle je auto z roku 1999,
ale i tak je jasné, že jde o prastarý design
zpracovaný hodně unavenými nástroji v hodně staré továrně,
obzvlášť podle masivních mezer, které jsou všude,
jako třeba tyhle na chladiči, okolo světel,
dolů po okraji kapoty.
Má prostě lisovaná ocelová kola v roce 1999!
Podívejte na tu mezeru ve dveřích - vešla by se tam kočka.
A pamatujme, že tohle je exemplář, který má málo najeto,
nikdy se s ním nic nedělalo, neopravoval se nebo něco podobného,
takže se dá předpokládat, že tenhle efekt pomerančové kůry na laku
a tohle ošklivé stečení -
no, tak vyjelo z továrny.
Nemyslím, že Honda měla jakékoliv zasedání nouzového štábu,
tak bych to řekl.
Spousta rozvojových zemí na světě o něj projevovala velký zájem,
a tak Rusko licencovalo a exportovalo Lady do celé řady zemí třetího světa,
včetně Indie, Egypta, a Thatcherovské Británie.
Kupodivu si tento vůz v Británii užil krátkou
renesanci jako auto utlačovaných a imobilních osob,
protože v době Thatcherové byl průmyslový sever
a části Midlands poznamenány strašlivým propouštěním
Bylo to nejlevnější auto, které se dalo koupit.
Nejjednodušší cesta, jak zůstat mobilní.
A krátce bylo desátým nejprodávanějším autem v Británii.
Někdo riskuje kupování ojetiny,
když si celkem lehce může dovolit zbrusu novou Ladu.
Anglické reklamy byly hojností extravagance
v porovnáním s tím, co bylo dříve.
Buď jste měli luxus Cannona a Balla...
Já myslel, že jsi říkal "riskuj" Tommy.
..nebo tenhle spektákl plný akce,
který Ladu představoval jako nějaké gravitaci popírající super auto,
perfektní pro typické nedělní odpolední africké safari....
Každá Lada je postavena pro přežití...
...zatímco jste poslouchali hudební mix z ústřední melodie seriálu Airwolf.
...nejdrsnější cesty.
Takže abych to tvrzení prověřil, přijel jsem sem -
starý ZiL, automobilka...
...275 hektarů průmyslového komplexu přímo uprostřed Moskvy...
...nyní zcela opuštěných.
Zajímavé je, že se tu vyráběly
ty staré stavebnicové náklaďáky před Ladou.
Nyní je domovem divného vzteklého toulavého psa.
a nejvíce problémových ploch na této straně tváře Jeremyho Clarksona.
Omlouvám se za to uhýbání -
na téhle části silnice jsou celkem velké díry.
"Jauvajs!"
Dobrý bože!
Díra!
Vidím ve zpětném zrcátku pár velmi znepokojených tváří.
"Promiň, Jamesi."
"Za chvíli jsem u tebe."
Sotva jsme začali a prastaré komunistické výmoly
uštědřily našemu dekadentnímu západnímu autu defekt.
Tohle je nejlepší moderní Range Rover.
Myslím, že levitující safari vůz ze 70. let vede 1:0.
Takže zatímco si vylepšená sovětská Lada poradila se vším, co na ni bylo nastraženo,
to samé se o sovětském režimu říci nedá.
V 80. letech se všechno rozpadalo.
Velký společenský experiment přinesl výsledek:
"Ne, opravdu to nefunguje. Promiňte."
A tak spousta lidí udělala to, co by za těchto okolností
udělal každý rozumný člověk...
Opili se.
Dokonce i prezident se rozhodl navrátit "hospodu" do sovětské republiky.
V továrně Togliatti to nebylo o nic lepší.
Dokonce změnili rychlost výrobní linky během dne.
Odpoledne mohla jít trochu rychleji...
..protože kocovina každého trochu polevila.
Široce se rozšířily krádeže - díly byly
katapultovány přes plot továrny skupinkami dělníků
stavějících auta a dodávajících náhradní díly na černý trh.
Dovezené pneumatiky Pirelli pro exportní modely se kradly z továrny,
protože je samozřejmě Rusové chtěli. Jejich pneumatiky byly hrozné.
A byly vyváženy z továrny na komplikovaném gumovém člunu skrz kanalizaci,
a pak se plavily dolů po řece Volze,
spíše jako rychlá pirátská loď,
po které bylo auto zprvu pojmenováno -
ironie, kterou by Rusové jistě oceňovali,
kdyby to nebyli úplní Sputnikové.
Lada se rozpadala. Vaše Lada Riva se rozpadala.
Pokud jste měli to štěstí, že jste Ladu Rivu měli,
byla postupně sžírána korozí, výmoly...
..takhle a vašimi sousedy, kradoucími důležité díly
..uprostřed noci.
Náhradní díly byly velmi, velmi vzácné a velmi, velmi drahé.
Naštěstí si podnikaví Sověti postavili
partyzánské silniční opravny s důmyslnými udělej si sám řešeními.
Děravý chladič, soudruhu? Odpověď je ...
..Ruská hořčice v prášku.
Nasypete dovnitř a vytvoří se velmi účinné těsnění.
Dalším běžným problémem byly díry na spodku palivové nádrže.
Odpovědí na to bylo sovětské mýdlo.
Třeli jste ho o díru, vytvořila se malá zátka,
která ztvrdla na kámen - velmi účinné.
Co tu ještě máme?
Tohle je hodně dobrá historka.
Jeden starý muž jel ve velmi odlehlé oblasti
a porouchala se mu vratná pružina na spojce.
Žádný problém, protože měl k dispozici to,
čemu Sověti říkají jednoduše "gumový výrobek číslo dvě" -
tady je kopie balení. Pravděpodobně uhádnete, o co se jedná
z toho obrázku kouřící továrny nahoře. Je to kondom.
"Gumový výrobek číslo jedna" byla plynová maska.
A k zaplacení této samo domo STK
jste potřebovali nějaké luxusní západní zboží.
Dej si rybu, kámo.
Bylo to kamarádství na silnici.
A tak, jako šváb po jaderném výbuchu, Lada prostě jela dál,
zatímco společnost kolem ní se rozpadala.
Vzhledem k tomu, že ji Sověti stále chrlili ven, Lada získala
pověst ne jako výrobce lidových automobilů, nebo dokonce
robustní přeživší, ale jako dlouho zastaralá fosílie -
globální pointa.
Myslím, že existuje víc vtipů ohledně Lady,
než ohledně jakéhokoliv jiného auta.
Jak nazvete Ladu na vrcholu kopce? Zázrak.
Lada s otevřeným okýnkem je kontejner na sklo.
Pán si koupí Ladu a jde ji vrátit.
"To auto je k ničemu," říká. "Do kopce zvládne jen na 75."
"No to ale není špatné," říká prodejce.
"Je k ničemu," říká pán, "bydlím v 93."
Pán jde na vrakoviště. "Máte poklici na Ladu?" ptá se.
"Ano," říká obchodník se šrotem, "to zní jako dobrá výměna."
Ha-ha-ha.
Smějte se případně,
ale jako brouk před ní, Lada byla přeživším.
Mám tu výtažek z článku, který se objevil
ve Financial Times v roce 1967 pojednávající o dohodě Fiat / Sověti.
"Sovětští plánovači dali jasně najevo, že nemají v úmyslu"
"napodobit praxi plánovaného zastarávání z Detroitu,"
"a tak sovětské verze Fiatu 124 můžou dobře pokračovat ve výrobě"
"do konce 70. let."
Vsadím se, že by si přál, aby byl lépe informován,
protože poslední kus vyjel z této továrny v roce 2012.
To pak bude dědictví Lady -
ne to, že byla nejstarším stále produkovaným autem,
nebo jedním z mála přeživších zhrouceného komunistického režimu.
Ne. Ladu si navždy budeme připomínat jako celosvětovou pointu
Vánočního komediálního nesmyslu.
Znepokojuje mne, že příběh začínající nádherným,
téměř ženským Fiatem 124, skončí světově nejvysmívavějším autem -
autem s obličejem, který může mít ráda jen matka ruské koulařky.
Odejde s ubohým kňučením.
Chudák stará Lada - další oběť státní tyranie.
S diktátorským autem je vždycky problém. Brouk -
byl skvělý,
ale lidé, kteří za něj zaplatili ho vlastně nikdy neobdrželi.
Trabi a Wartburg - byly strašné,
ale lidé byli donuceni si je pořizovat.
Lada - začala docela dobře, ale totalita ji pomalu zničila.
Zdá se, že když si chcete opravdu zkazit motorismus,
potřebujete diktátora.
Ale nezapomínejme, že dlouhá pouť Lady začala v radostném
vzkvétajícím italském stylu.
Spadla ze sluncem zalité oblohy.
Říkali jsme si, že by měla odejít stejnou cestou.
Tak by to chtěl designér Oscar Montabone.
Lada - nenáviděná puristy, zesměšňovaná lidmi a nevlastněná Fiatem.
Ale má to háček.
Zajímalo by mne, jestli si lidé, podepisující původní dohodu
mysleli, že je na tak dlouhou dobu
a jsem zvědavý, jestli si manažeři Fiatu něco takového představovali.
Nikdo přesně neví, kolik ze 124-ek odvozených aut
bylo vyrobeno, ale pokud zkombinujeme původní produkci Fiatu
s auty z Togliatti a všemi těmi vyrobenými v Indii, Španělsku, Bulharsku,
Turecku, Egyptě a Korei, dostaneme se na něco kolem 20 milionů,
což znamená, že do značné míry zapomenutý Fiat 124 je,
ve skutečnosti, druhým nejprodávanějším vozem v historii.
TGTT - 2014 topgear.sovicka.net