Kdysi dávno bylo vlastnictví auta velkým privilegiem.
Všichni si pamatujeme, jak prarodiče říkali: "Má ho jen doktor."
Ale v době, kdy jsem se narodil, se vlastní svezení
začínalo stávat nezcizitelným právem
a veřejná doprava byla kocovinou dřívější, méně osvícené doby.
Takže musíme revidovat naše definice,
chceme-li rozlišit pouhá motorová vozidla
od opravdových lidových aut.
TGTT - 2014 topgear.sovicka.net
Tento týden - aspirace. Auta, o kterých jsme vždy snili.
Ping, ping, ping.
A jak to občas znamenalo noční můru.
Pokud je to malé oplocené sídliště vaše, pak se velmi omlouvám.
A konečně se dostáváme k perfektnímu lidovému vozu.
Nebojte, než se tam dostaneme, bude připravené.
Také si dva obchodní zástupci sundají kalhoty.
Minulý týden jsme zjistili, že nejlepším lidovým autem v Japonsku je motocykl.
Za to se omlouvám.
V Británii je alespoň nejlepším lidovým vozem skutečné auto.
Jenom ne tohle.
Mám Mini rád.
Dokonce jsem tři vlastnil a vím, že bylo důležité,
ale už to bylo řečeno 5 387 862 krát.
Tolik jich bylo vyrobeno.
Mohl bych blábolit věky o tom, jak v roce 1959
inspirující design Austinu Mini, bla, bla,
nová zlatá éra, atd., atd.
Ale to už jste všechno slyšeli, takže to ponechme miniaturní.
Udělám vám shrnutí.
Radikální příčně uložený přední motor, náhon na předek, balení,
Alec Issigonis, Michael Caine, Loupež po italsku, beztřídní, Twiggy,
kliky dveří s lankovým mechanismem, posuvná okna,
Peter Sellers, nahá Elke Sommerová, Loupež po italsku,
voda ve víku rozdělovače, bypass hadice, Marc Bolan,
dostupné také jako dodávka.
Každopádně mne tento týden zajímá sociální mobilita.
Proto bych rád navrhl, aby nejlepším britským lidovým vozem nebylo Mini, ale...
..Rolls-Royce Silver Shadow.
A příběh transformace z vašeho úhlu pohledu aristokrata
na inspirativního lidového hrdinu
je mnohem složitější než rychlovka v případě Mini.
Když byl Silver Shadow v roce 1965 uveden,
byl to pro Rolls-Royce radikální výjezd.
Možná tak teď nevypadá, zpupná přítomnost
a mřížka chladiče ukradená z Akropole,
ale podle všech měřítek se jednalo o celkem moderní auto.
Na Rolls-Royce bylo VELMI moderní.
Rolls-Royce se stejně jako zadek Kim Kardashianové
táhne na míle daleko.
Chrám tradice, luxusu a třídy,
Rolls-Royce byl vozem prezidentů, králů a magnátů.
Jeho vlastnictví dávalo zprávu zbytku společnosti a to,
"Uhněte!"
Ale časy, lidé a design aut se mění.
Až doteď RR stavěl auta postaru, na samostatném podvozku.
Ale Silver Shadow byl celistvý -
karoserie tvořila strukturální podstatu vozu,
takže zmizely obrovské spodní nosníky,
takže i když se jednalo o menší a nižší auto než bylo to předchozí,
ve skutečnosti nabízelo více prostoru pro nohy.
Skoro vše v Silver Shadow bylo nové a radikálně hi-tech.
Vysokotlaká hydraulika pro nové zabudované kotoučové brzdy
a samonivelační odpružení.
Sedačky, řazení, okna, klimatizace
a dokonce i víčko palivové nádrže se ovládaly elektricky.
Všem z toho padaly monokly.
Důležitější bylo, že Rolls-Royce identifikoval nový typ zákazníka.
Nebyl to starý šlechtic, který jen seděl vzadu
zatímco vpředu byl řidič a pracoval.
Ne, byl to nový druh řidiče a vlastníka v jedné osobě.
Podnikatelé, průmyslníci a slavní umělci, fotografové,
popové hvězdy, televizní osobnosti.
Na nikoho dalšího nemůžu přijít.
Byl to boom.
A Shadow říkal, že jste jeho součástí jako nic jiného.
Ale symbol postavení milionářů od píky
ho stěží kvalifikuje jako lidové auto.
To přišlo od kataklyzmatické chyby, kterou Rolls-Royce udělal.
Ve snaze udržet krok s poptávkou všech nových pracháčů,
pryštících ze všech koutů, přistoupili k nadprodukci.
Vyráběli jich víc, než jakýchkoliv jiných Rollsů.
Což znamenalo, že se trh s ojetinami nasytil a ceny klesly.
Nadbytek nakonec znamenal, že ojeté modely Silver Shadow
padly do rukou lidem, kteří jim možná nebyli
připravení dát veškerou péči, kterou komplikovaná ručně vyráběná auta potřebují.
Protože na rozdíl od oblíbeného přesvědčení
zanedbaný Rolls-Royce se porouchá a zrezne.
Takže zatímco ceny aut klesaly,
když nic jiného, tak účty se šplhaly opačným směrem.
Brzy bylo vidět zchátralé modely Shadow odložené
ve velmi pochybné společnosti.
V polovině 80. let se stal použitý Silver Shadow
něčím jako odznakem pochybných profesí.
Obchodníci s kovošrotem, speciální video průmysl a podobné věci.
Ale posuňme se o pár dekád dál
a stane se něco zajímavého.
Nemocné kusy byly uspány, nebo kanibalizovány na náhradní díly
a jiskřivé přeživší řídí lidé, kteří prostě oceňují
tuhle věc jako takovou - krásné auto.
Lidé jako tenhle blázen s uhrančivýma očima.
Je to také auto rovných příležitostí, protože každý,
každý bez rozdílu věku, pohlaví, rasy, nebo náboženského přesvědčení,
nebo politického přesvědčení, nebo třídy, nebo příjmů, nebo profese,
nebo vkusu v oblékání, nebo sexuálních sklonů, nebo účesu,
ho může řídit.
V "Shadu" prostě nemůžete vypadat špatně.
Stále je slabě, téměř legračně, britský
a přitom nějak multikulturní.
To žádné jiné auto neumí.
Když se v 60. letech objevil,
stál Shadow dvakrát tolik, co průměrný anglický domov - okolo 6500 liber.
Dnes seženete dobrý kus za dvacetinu ceny průměrného anglického domu.
Takže od milionářů 60. let, přes pochybné prodejce až po skoro
kohokoliv v dnešní době, reprezentoval Shadow svým způsobem masy.
Ale k tomu proč si myslím, že je to skutečně lidové auto, existuje ještě jeden důvod.
Jedna myšlenka.
To nepřeberné množství použitých kusů znamenalo, že se brzy stal
hodně populárním, pochopitelně, pro svatební účely.
A ačkoliv to nemohu dokázat odhaduji, že více britských párů
podniklo svou první společnou cestu manželským životem
na zadních sedačkách Rolls-Royce Silver Shadow, než v jakémkoliv jiném autě.
A to ho dělá hluboce významným v životech milionů.
Mezitím se v 60. letech jiný výrobce aut, tentokrát veliký,
chystal vypustit něco, co uhodí hřebík na hlavičku.
Je to první verze Fordu Mustang
pravda, žádné sakra levné utilitární vozítko,
ale přesto to bylo lidové auto,
protože dalo lidem naději.
Představený v roce 1964 za téměř orgasmického nadšení za velkou louží,
byl Mustang ve skutečnosti postaven na základu
celkem všedního sedanu - Fordu Falconu.
Ale to bylo dobře.
Protože uvnitř to byl jen sedan,
nestál Mustang o moc více.
A to byla skvělá zpráva, pokud jste si mysleli, že jste odsouzeni
k životu s nudným rodinným vozem.
Upřímně, pokud jste vyrostli na evropských hot hatchích -
vlastně, i kdyby na Rolls-Royceu,
tohle by vám připadalo docela odpudivé.
Je to těžkopádné, je to hrubé, je to skákavé,
opravdu se moc dobře neřídí.
Ale pak, vždyť je to Mustang.
Není zkrocený. Má krásnou, divokou kvalitu.
Ping, ping.
My jsme si tu mysleli, že to je skvělý nápad. Jako nylon.
Evropský Ford viděl Mustang a jeho úspěch.
A tak vzali holou kostru jejich nejprodávanějšího sedanu
a v roce 1969 přišli s... teď už jste to asi uhodli...
Fordem Capri.
Capri fungovalo ze zcela stejných důvodů jako Mustang.
Auto, které bylo obvykle plné hejsků,
playboyů, ničemů - dvoudvéřové kupé s dlouhou lascivní kapotou.
A nyní jste ho mohli mít za ne o moc víc, než za Cortinu.
Podívejte.
Podívejte se znovu.
Jen do toho. Sněte ještě víc.
Ford Capri je velmi štědrý na prostor a pohodlí.
Pro někoho v mém věku je výraz "třílitr Capri"
dostatečný na zvýšení tepové frekvence o 50%.
Nyní u vašeho prodejce Fordů.
Opovrhujete potřebami
rodiny a zavazadel a všech těchhle věcí. Máte Capri.
Většinu auta máte před sebou
a tak to tehdy se skvělými auty bylo.
Často jsem přemýšlel, které z nich bylo nejlepší.
Americký, nebo evropský hrdina s modrým límečkem.
I když mám Capri dost rád,
mezi slavné majitele Mustangu patří Jim Morrison,
Neil Armstrong, Bruce Willis a Tom Cruise.
Mezi slavné majitele Capri patří...
..Cliff Richard.
Navíc je Mustang jako Američan schopný víc gumovat koblihy.
Zdálo by se, že Mustang vede.
Ale počkejte chvíli. Právě mě něco napadlo.
Jackie Stewart měl Capri.
Vlastně také James Hunt. To mu dodává trochu více důvěryhodnosti.
A ještě něco. Co si pamatujeme,
nikdy nedošlo k automobilové honičce mezi Capri a Mustangem.
Určitě tu někde musí být nějaké polystyrenové zábrany a plastové ovocné stánky
a nepochopitelné hromady kartonových krabic v téhle průmyslové zóně.
Capri... bylo skvělé.
A Ford hraje důležitou roli při bourání starých pořádků.
Pochybné auto pro každého člověka- Auto, které o vás něco říkalo.
Ale ne kvůli opovržlivě malému kufru,
ne kvůli prostopášné dvoudvéřovosti, nebo vinylové střeše,
nebo dvěma dveřím, nebo vzrušující řadě ovládacích prvků.
Dokonce ani ne kvůli téhle krásné dlouhé kapotě.
Ve skutečnosti to bylo kvůli tomuhle.
Odznaku.
Tohle je verze 3000 E.
Klidně by to mohl být 1.3L, nebo XL, nebo XLR.
Nebo by to mohlo být dvoulitrové GL.
Nebo GXL, nebo nakonec dokonce Ghia.
Pořád se pohybujeme v Británii.
Pořád bylo očekáváno, že znáte své místo.
A Ford vám to dokázal říct s nebývalou přesností.
Moje úplně první auto bylo jedno z těchhle -
Vauxhall Cavalier verze 1.
Až na to, že můj vlastně nebyl úplně jako tenhle,
protože myslím, že tohle je 1.9 GL.
Jo jo, správné čalounění.
Panečku. Tachometr má až do 140.
Můj byl úplně základní model 1.6 L.
Neměl ani hodiny. Ale jeho předchozím majitelem
byl průmyslový zástupce ze severu Anglie.
Vaše auto o vás má něco vypovídat
a 1.6 L o něm říkalo něco velmi konkrétního.
Měl absolutně vyčištěné všechny čudlíky pro příplatkovou nepřítomnou výbavu,
nebo tedy neměl výbavu, aby mu připomínaly jeho selhání.
A to byla přesně pointa.
Služební auto - to byla divně britská věc.
Samozřejmě že ano.
Měli jsme společenský třídní systém, potřebovali jsme tedy nějaký i na silnici.
Co se mi líbí na Astře CDi?
No, má "D" a "D" znamená v dnešní době "Důležitý".
Tady vzadu označení CD není, a to je zklamáním.
Pro někoho za vámi je těžké poznat, že řídíte Astru CD.
Vauxhall, Ford, britský Leyland, Talbot -
nabízeli zdánlivě svět nádherného výběru.
Mohli jste mít různé motory, různé úrovně obložení,
dvě světla, nebo čtyři světla. Ale ve skutečnosti
dělali příčky automobilového společenského žebříčku.
Byl to systém víc tajemný, než správné stolování v Panství Downton.
A tak jsem povolal dva odborníky,
bývalé manažery prodeje, Iana a Jamese,
kteří se ke mně přidali v den, který vhodně reprezentuje
kouzlo života obchodního cestujícího 70. let.
Když jsem byl kluk v 70. letech,
otec jednoho kluka měl dvoulitr L
a otec jiného měl dvoulitr GL,
a instinktivně jsme věděli, že GL otec byl prostě úspěšnější
u žen a GL kluk bude mít lepší kopačky.
Všechno to začalo písmeny L
a pak se to všechno celkem zkomplikovalo.
- Byl to druh psychologické války, vážně. - Část byla poháněna egem.
Nikdo nezná vaši výplatní pásku,
ale zatraceně dobře vidí GL, nebo L, nebo Ghiu.
A když jste jeli po dálnici a lidé vás předjížděli,
instinktivně jste se dívali na zadek, abyste věděli, co to bylo.
A jestli je na tom líp, nebo hůř než vy.
Je v tom všem něco hodně dětského.
Samozřejmě tu jsou všechna obvyklá srovnání,
..která byste u aut hledali. 96 koní, to není špatné.
173 km/h, 0-100 za 13 sekund...
Ale pak je tu to tajemné L, XL, GLS,
zbylá písmena ze Scrabblu vyjadřující touhu a znamenající
celý matoucí svět pozlátka.
Osvětlení v kufru. Mlhovky. Okýnka v elektrice.
Trumfy skutečného života.
Má hodiny.
Tohle by bylo auto typicky řízené prodejcem juniorem.
Dřevěné obložení palubní desky obložení. Tomu nevěřím. Opravdu!
Vinylová střecha.
Myslím, že jsem žádné takové neviděl od doby,
kdy byl Peter Gabriel ještě součástí Genesis. Pane jo.
Tahle věc je prostě skvělá.
Možná mne znepokojujícím způsobem přemůže závist velurových sedadel.
Ale pokud jde o pořadí elektrických oken nad vinylovou střechou,
je jasné, že taková debata
by rozpoutala krvavé rvačky u bister Benziny podél celé D1.
13,6 vteřin na 100 a pouhých 146 km/h.
Uvědomujete si, jak pomalé vaše auto je?
Možná je pomalé, ale je to Crusader, takže má pruhy a velurový interiér.
Dám ho před druhé vydání Cavaliera 1.6 L
pouze na základě dřeva, krytů kol,
obšití a rozdrceného veluru. V pořádku?
No, klidně, ale co se týče prodeje,
vyhrál by Cavalier.
Vážně?
Dešifrování šifer Iana a Jamese, nebo prostě co znamená SLX a WTF
by mohla být klidně scéna ze Šifry mistra Leonarda.
- Cavalier byl přitažlivější? - Řekl bych.
- I když to byl jednodušší model? - Ano, řekl bych že ano.
Takže tahle hierarchie odznaků byla vlastně špatně pochopená?
Myslím, že částečně odznak platí, ale platí také čas.
Spadl jsem do králičí nory.
Ian mi teď bude odpovídat jen sérií luštitelských rad.
A uvnitř mé hlavy to dělá to, co dělá vítr s mými vlasy.
No, chlapi, bylo to naprosto fascinující
a já nejsem vůbec moudřejší, ale každopádně díky moc.
Bylo mi potěšením.
Jde o to, že celý tenhle obchod s odznaky byl plnější
sociálních úskalí než multi-denominační večírek,
ale co si z mých teenegerských dob pamatuji je,
že velká válka automobilek panovala mezi Fordem a Vauxhallem.
To je to na čem záleží.
Takže...
..pojďme si zazávodit.
Cavalier nebo Sierra?
Který z nich byl vlastně nejlepší?
Je načase to pro jednou zjistit.
Tady máme ultimativní konečné verze těchto aut.
Cavalier Calibre a Sierra XR4x4i.
A naši zástupci, Clive a Trevor, budou závodit po runwayi
tam a zpátky.
Ale po cestě mají několik obchodních úkolů.
Kdo se první vrátí, vyhraje krabici vína...
z Rakouska.
Tři, dva, jedna, uzavřete ten obchod!
Ford Sierra ulil start.
Trevor a Ford Sierra zůstávají trochu vepředu,
ale Clive ve Vauxhallu Cavalier je o pouhých pár špaget pozadu
u první překážky.
Poté, co si obléknou sako, aby byli vhodně upravení, musí vložit kalhoty
do těchto standardních silničních mandlů na kalhoty.
Trevor se k mandlu dostal jako první v dnešním krásně otužujícím dni
zde na letištním závodišti North Weald.
Clive ve Vauxhallu Cavalier ukazuje nedbalé zacházení s mandlem,
ale díky tomu je prozatím opět vyrovnáno.
Oba šlápli na plyn a je to Clive kdo vyrazil rychleji,
ale Ford Sierra brzy náskok opět dohání,
dávajíc Trevorovi výhodu, když se blíží k druhé překážce.
Zde, poté co si zase oblečou saka, musí oba okopírovat
důležitou výroční zprávu ročních prodejních a analytických statistik.
Trevor je řádně oblečen a jako první u kopírky.
Ale zapomněl toner -
začátečnická chyba nepřístojná jeho high-end firemního auta.
Mezitím se Clive ujímá vedení
a instalování toneru mu jde zatím dobře.
Trevor se zdá používat metodu strč-ho-kam-to-jde,
oblíbenou u mnoha obchodníků mimo domov v 80. letech.
Clive nadále vypadá zmateně, nevěděl jsem, že to bude představovat
pro naše dva soupeře dnes takový problém.
Ach, Trevor právě ztratil únor až březen z marketingové zprávy -
z toho nebudou mít na ústředí radost.
A Clive právě dostal zásah tonerovou barvou do obličeje!
Ale je to Clive v Cavalieru, kdo úspěšně zvládl kopírování,
nechávajíc Trevora chřadnout za sebou.
To by mohlo zvrátit závod ve prospěch Vauxhallu.
Trevorovy kopie jsou strašně rozmazaný a neostrý,
ale je zpátky ve hře.
Vauxhall s Clivem má bezpečný náskok
a už je u poslední překážky.
Poté, co si naposledy vezme sako, musí vyndat své
jemně mandlované kalhoty, oholit se, a pak mířit do cíle.
Clive je první zpět s kalhotami ve Vauxhallu Cavalier,
ale Trevor není moc pozadu.
Trevor teď rychle dotahuje.
A je to Trevor. Trevor vyjíždí první
doslova o kalhoty se opět ujímá vedení.
Clive ho pronásleduje
a horečně se snaží předjet svůj vlastní stín.
Ale příliš pozdě, obě auta se blíží k cíli.
Tak tady to máme.
20 let hořkosti, odporu, onemocnění ze stresu,
20 let sociální úzkosti.
Vítězové řídí Fordy.
A pro mne jako bývalého vlastníka Vauxhallu je to těžké říci.
Tady James May z letiště North Weald,
je mi zima, jsem mokrý a pěkně nasr*ný.
Ale zatímco naši tátové snili o velurových sedačkách
a dřevem ozdobené přístrojové desce, my, teenegeři té doby
jsme se oddávali ušlechtilejším fantaziím.
Pin-up dívkám.
Samantha Fox, samozřejmě, ale také tahle věc.
Byla to doba, kdy mohl být vývoj puberťáka
urychlen obrázkem auta.
Tady je pár nejoblíbenějších -
Dával jsem je tam když mi bylo 14 a pořád tam jsou.
Lamborghini Countach,
Porsche 911 Turbo.
Tyto nedostižné krásky mě jednou rukou provedly
temnými nocemi těch těžkých let.
Představen v roce 1974 jako LP400,
zůstává Countach vrcholovým bodem radikálního automobilového stylingu.
A možná nejvíce nekompromisním výrazem toho,
z čeho vzešlo v mateřštině něco známé jako klínový design.
Jméno "Countach" je odvozené z italské nedobrovolné ejakulace
a znamená něco jako: "Cor, to je bomba Luigi."
Reakce není ani mírně snížená postupem času
a proměnou originálu v toto...
Počkejte...
Něco jsem zapomněl.
Zkouška reality 80. let číslo 1: Nutnost opatrně couvat
a manévrovat mezi sloupky s Lamborghini Countach
ve mne nebudí vzezření ani drsné, ani odvážné.
No dobře. Bude to stát za to až zapojím kousek pro odpor vzduchu.
- Křídlo asi nemáš, co? - Tamto? - Ano. - Jo, jo.
- Víš, že tě to zpomalí... - Toho se nebojím.
- Ne? - Ne. Vypadá cool.
Půjčuji si tenhle Countach od kamaráda Harryho,
který se rozhodl žít ten ložnicový sen
a vlastnit pin-up auto z 80. let.
Za nás jsme nikdy tahle auta neviděli.
Musel sis koupit plakát, YouTube nebyl.
Neviděl jsi, ... "Hele koukni viděl jsem Countach."
Jedno jsem viděl v Londýně, bylo mi 18 nebo 19,
na druhé straně ulice byl modrý Countach.
Musel jsem si ho vyfotit, a ta fotka byla v mém albu -
a pak jsem, což je velmi trapné, vystřihl svou fotku
a přilepil se vedle Countache,
abych mohl říkat: "Ano, jsem vedle Countache."
Chci, aby bylo jasné,
že Harry je v těchto dnech naprosto normální člověk, že je ženatý,
má šťastný rodinný život, neutrpěl vlastnictvím plakátů,
nebo dokonce vlastnictvím Lamborghini.
V našem věku je to citlivá otázka,
ale udělalo tě křídlo atraktivnějším pro ženy,
než když řídíš Countach bez křídla?
Vlastně bych řekl, že přitahuje víc chlapů, než dívek.
- Opravdu ? - Jo.
- Zoufalé zklamání. - Jo.
Křídlo bylo naprosto zbytečné.
Nefunguje jako spoiler, neposkytuje přítlačnou sílu.
Jestli něco, tak zvyšuje odstávání předku.
Ale koho to zajímá?
Je zatraceně skvělé.
Rod Stewart jedno měl.
A měl kalhoty s leopardím potiskem a obrovské vláčky, takže je to v pohodě.
Zkouška reality 80. let číslo 2:
pin-up auta vypadají fantasticky zvěčněná na plážích při západu slunce.
Poněkud hůře už vlečena podmáčenými příkopy v Oxfordshiru.
Tak s ním pojďme na silnici, a to hned.
Je mi jedno, jestli supersporty nesnášíte,
nebo nemáte rádi představu bytí nápadným, nebo nadměrnou spotřebu -
podívejte se na tohle auto
a řekněte mi, že to není věc naprostého úžasu a krásy.
Protože je.
Dejme si kolečko a pořádně to ohulme.
Ano!
No, to je docela děsivé.
Zpomalíme pod rychlost zvuku, než si udělám Bobíka v kalhotách.
Hádám, že tenhle jemný rozstřik propůjčuje mému Lamborghini
trochu rozmlžený výraz.
To je opravdu další skvělý efekt 80. let. Je to plakátové umění.
Pravděpodobně vypadá trochu jako jemný porno film.
Jedu někam na nějaké dostaveníčko.
Všechno okolo Countache bylo o dost víc vzrušující,
než ekvivalent v autě vašeho táty.
Motor je dvanáctiválec do V o obsahu 5,2 litru,
vyvine 455 koní - což je opravdu docela hodně.
Dvoulitrová Granada měla něco okolo 100 koní.
Pche.
Od té doby se objevila jiná skvělá auta,
ale nejsem si jistý, že by nějaké vypadalo tak moderně
a tak ohromně, jako Countach. Pořád vypadá moderně.
Motor byl za vámi a měl dva chladiče,
napájené vzduchem z otvorů zřejmě ze stíhačky.
Zadní pneumatiky byly nejtlustší, co kdy na nějakém autě byly.
Dveře se otevíraly nahoru jako něco z Návratu do budoucnosti.
Sedačky měly břišní svaly z Miami Beach
a mělo to křídlo - které se prý staralo o to, aby auto nevzlétlo.
Bylo neuvěřitelně exotické
a nám se podlamovala kolena, když jsme na něj mysleli.
Nyní konečně v jednom sedím.
A je to... hrozné.
Teď je to staré auto.
Je to také supersport,
takže do města není moc dobré.
Ale supersporty na to nejsou ne?
Spotřebuje přes 23 litrů / 100 km, což je střašné,
ale myslím, že Roda Stewarta moc nezajímala cena benzínu.
A tvrdou realitou je,
pokud tedy náhodou nežijete na slunečném pobřeži Kalifornie,
že když ho máte, je naprosto zoufale nepraktické.
Promiň, Harry.
Je z něho mizerný výhled ven, sedadla jsou nepohodlná,
okna se otevírají jen na malou škvíru
a interiér navrhl někdo, kdo naplnil mušketu tlačítky,
a pak to vše vystřelil na palubní desku.
Motor nemá, tak jako u moderního Lamborghini, vstřikování paliva.
Krmí ho šest dvojitých karburátorů,
takže má ve výsledku jeden na každý válec.
A nastavit je, aby vše krásně běželo, je jako snažit se synchronizovat 12 mopedů.
Ale i tak, může být hůř.
Uzavřeli silnici. Nemůžu tomu uvěřit.
Ach Bože.
Jak už jsem dávno zjistil, manévrování je hra o centimetry.
Vůbec nic nevidím...
Místní lidé ze mě asi budou štěstím bez sebe.
Pokud je to malé oplocené sídliště vaše,
pak se velmi omlouvám.
Šance, že s tím něco ťuknete, jsou strašně obrovské.
Není vidět, kde končí.
Je těžké s tím jezdit rovně, natož s ním dělat takovéhle věci.
Ano, já vím, že je dělané na široké silnice,
a ne na průzkum středověkých anglických uliček.
Ale i tak jste domů přijeli s účtenkou za opravy
tak dlouhou, jako kalhoty MC Hammera.
Zavěšení má jako závodní auta, pomocí trojúhelníkových ramen.
To znamená, že zde nejsou žádné měkké gumové části
vše je jen kov na kov.
Odešlo by během necelých 800 mil
stačila by cesta z Londýna do Edinburghu a zpátky,
a čekala by vás drahá oprava podvozku.
Takže...
na plakát je dobrý.
Ale řídit Countach je jako zjistit,
že Sam Fox je převlečený chlap.
Ale taková byla jejich myšlenka, my křupani jsme v nich jezdit neměli,
měli jsme je jen obdivovat.
Když jsme vyrostli, čekalo nás motorové otroctví
označené L-kem, nebo třeba E-čkem.
Nebo snad ne?
Zatímco jsme vkleče u obrázků vzdávali úctu Italským a Německým modelkám,
stalo se něco zajímavého.
Výkon byl demokratizován
a to byl moment, kdy jsem poprvé prohlédl.
Ford Escort XR3.
Pořád to je Escort, velmi nudné auto,
ale tenhle je jiný.
Má vylepšené zavěšení a trochu větší výkon
a tahleta kola.
Jo!
Otočit klíčkem, zařadit jedničku,
a pustit Spandau Ballet...
Zhruba v době, kdy jsem začal řídit, si ho koupil jeden kamarád.
A od té chvíle se k němu nedalo dostat.
Měl Escort XR3!
Musel mít peněz jako želez.
Na rozdíl od nadpozemských superaut byla XR3 skutečná.
Výkonné auto, které jste mohli vidět, ohmatat si ho a hlavně pořídit.
Jedna z věcí, která nás k němu přitahovala, byla,
že stálo vystavené vedle všech aut
která nás potají deptala - Cortiny L, GL, GXL a 2000E,
celá ta jejich hierarchie a mezi nimi, tohle!
Escort s nápisem XR3 na zádi. XR3 - to zní jako...
Popravdě jako jméno vesmírné lodi, no ne?
XR3 nebyla na planetě Hatchback sama.
V 80. letech přišla invaze malých vylepšených aut
propagovaných ne nesmyslnými reklamami.
Na období Thatcherové by nebylo pamatováno
jako na éru superaut,
ale jako éru kýčovitého synthpopu a hot hatchů.
Nehodlám tvrdit, že výkonnější Escort
byl protějškem superaut.
Countach zvládl 100 km/h v polovičním čase a byl o 115 km/h rychlejší.
Pokud by šlo o hospodskou debatu, byla by u konce.
Ale lze se na to dívat i jinak.
Hot hatch je pouze auto.
Jízda s ním se nijak neliší od běžného auta.
Hot hatche jsou lehké.
Mají skromnou velikost, takže jsou dobře ovladatelné
Zatímco superauta 70. a 80. let byla plná lstí a neřestí.
Nic pro neopatrné lidi.
A jedno z nich mělo smrtící pověst.
Je to Porsche 911 Turbo z roku 1975.
Přesně jako to na mém plakátu.
Vezměme ho na projížďku.
Turbo!
To je slovo!
Upřímně, nebyla to nejnovější myšlenka,
letecké motory měly turba už desetiletí,
ale byla to velká naděje výkonných motorů.
Turbodmychadlo v podstatě dělá každý motor...
no... větším.
Funguje to tak, že výfukové plyny roztočí turbínu,
která do válců vpouští více směsi paliva a vzduchu,
než s pomocí atmosférického tlaku.
A tak zvýšíte výkon.
Nezapomeňte, že většinu spalin tvoří v podstatě vzduch,
takže když ho přidáte spolu s troškou paliva...
911-tka s turbem zvládla 100 km/h za 5,2 vteřiny.
O 1,5 vteřiny rychleji, než verze bez turba.
Byl někde háček?
Ó ano, byl.
Filozofové u výčepu vám budou vyprávět, jak Porsche 911 dokázalo kousat.
Z části to bylo rozložením - motor byl vzadu,
takže se auto v zatáčkách chovalo jako kyvadlo.
Ale v Turbu přibyl problém s výkonem,
který přicházel tak náhle.
Ale to nebylo vše, Turbo trpělo obrovským zpožděním
To znamenalo, že jste nikdy nevěděli,
kdy se všechen výkon na zadní kola dostaví.
A to byla katastrofa pro mnohé mladé zbohatlíky
kteří za něho utratili celou vaši penzi.
A další makléř to má za sebou.
Věc se má tak, že i podle dnešních standardů
je tohle pořád velmi rychlé auto, ale je děsivé.
A přesně to mám na mysli.
Vždy jsem tvrdil, že jsem neřídil auto, které by mě chtělo obelstít.
Vždy jsem věděl, že jsem idiot, než mi to auto řeklo,
ale musím se opravit.
Myslím, že stará 911 Turbo vás chce obelstít.
Opravdu vás nachytá.
Pro bohatnoucí národ s rostoucí mobilitou
byla 911 Turbo jedinečná, sofistikovaná a velmi žádaná.
Slibovala nám svět.
No, to, a nebo děsivou zkratku z něho.
Pokud parafrázuji Rolling Stones, "Vždycky nemůžeš dostat, co chceš...
a když to přeženeš, možná se pak octneš ve škarpě."
Každopádně to mě přivedlo k tomuhle, Peugeot 205 GTI 1.9.
Rozhodně jde o Hot hatchback z 80. let.
Může být trochu nevypočitatelný, ale je to předokolka,
takže je nakonec neškodný.
Vedle něho stojí naše Porsche 911 Turbo,
nečekaně a pravděpodobně na krátko, stojící správným směrem.
V rukou profesionála
by bylo Porsche na dráze rychlejší, to je jasné.
Ale co v rukou pouhých smrtelníků?
V rukou frustrovaných fantastů, kteří se klaněli před plakáty z té doby?
Je na čase to zjistit.
Zde stojí naši dva obchodní zástupci. Umyli si toner z obličejů
a trochu se vyparádili.
Clive měl kdysi na zdi v pokoji plakát 911 Turbo.
Trevor měl na plakátu Bananaramu,
takže jsou těmi správnými povolanými.
Tak a jak to tedy uděláme?
Tři, dva, jedna, pfuj!
Tak to vidíte. Dáte lidem trochu výkonu navíc
a oni svrhnou nadupané auto z podstavce.
Opět nám lidová auta dala naději.
Z Rockinghamského okruhu se hlásí James May,
promrzlý, promočený a pěkně nasr*ný.
Hot hatch je pořád s námi, služební vůz takřka zapomenut.
Ale zůstal určitý odkaz.
Pryč jsou ty sporáky odstupňované jako podle pravítka.
L, GL s hodinami, GLS s hodinami a otáčkoměrem,
ale alespoň se zvýšili možnosti individuální volby specifikace auta.
Tohle jsou toho jasné ukázky.
Módní auta, která lze donekonečna převybavovat tak,
aby vyhovovala tužbám majitele.
Mini nabízí spoustu variant s velmi prestižními jmény
jako třeba Mini Bayswater, nebo Mini Kulaťák.
Ten jsem si vymyslel, ale je i Mini Clubman Bond Street.
New Beetle Cabriolet, nejnovější edice auta, které měl Adolf Hitler.
Dáte za něj až L35,000 (1,2 mil. Kč) zahrnujíc volitelnou výbavu za L10,000,
jmenujme třeba Beetle věšák obleku za L21.50. (750 Kč)
Fiat 500 má podle všeho půl milionu různých permutací z volitelné výbavy.
Nebudu je procházet všechny, ale je tam třeba kapsa na rukavice
a samolepky koulí za L190. (6 600 Kč)
A to ani nevíme, co to je.
Takže svým způsobem mají lidé více možností než kdy dříve.
Příslušenství starých služebních aut je nyní v tombole příplatkové výbavy.
Jak staré rčení říká, "Dej člověku rybu a nasytíš ho na jeden den."
"Dej mu Fiat s 500,000 možnostmi
a během jednoho života je nestihne všechny projít."
Problém vidím v tom, že jsou tak nestydatě retro
z čehož jsem rozpačitý.
Zavání to nedostatkem sebedůvěry jednak tvůrců a do jisté míry i zákazníků.
Skutečně stará auta jsou skvělá, jsou výstrahou historie, ale nová auta...
by měla být prostě nová.
Když mluvím o výstrahách, tady je jedna další -
staré vydávané za nové.
Bond Bug.
V roce 1970 to v Británii vypadalo trochu chmurně.
Impérium skončilo. Museli jsme přijmout,
že nebudeme součástí Vesmírného závodu.
Stahovali jsme se do světa sci-fi a fantasy,
ale bylo to v pořádku, protože jsme mohli nabídnout auto
ve tvaru sýra, které vypadalo jako z budoucnosti.
Zní šíleně, že by tuhle zrůdnost,
vypadající jako přežehlená hlava Marge Simpsonové,
někdy někdo chtěl vlastnit, ale tehdejší děti ji chtěli.
Bond Bug byl pokusem Reliantu vyrobit trojkolku přitažlivou pro mladistvý trh
a skutečně se jim to povedlo, protože za mě jí jeden kluk z ulice měl
a my ho měli za nejhustějšího týpka na světě.
Kdo měl Relianta, tomu jsme se smáli, ale Bond Bug, ten byl vynikající.
Reliant upřímně věřil, že by se Bug mohl
vecpat se na trh dvoumístných sporťáků.
Ano, opravdu!
Co máme na malých autech rádi?
Malé pneumatiky s nízkou přilnavostí,
čilí motor a velmi ostré řízení. A to všechno měl.
Ale neměl pětku, kterou tam chci pořád zařadit.
Také jsme měli rádi jasně oranžová auta s černými nálepkami.
Původně byla tahle auta dostupná pouze televizním moderátorům,
ale velmi brzy si našli cestu i mezi lidi.
A v tom byl ten potíž.
Brzy bylo jasné, že Bug nebyl ani zdaleka tak moderní, jak ho postavili.
Jedna z věcí, která především Britská 70. léta charakterizuje,
byly naše technické ambice a estetické vize,
které byly o mnoho napřed před našimi schopnostmi,
takže to vypadalo, jako by přišlo z roku 2020,
ale po pravdě je pěkně staromódní.
Má běžný motor vzadu čtyři rychlosti,
Ale zase má pouze tři kola.
Není to zrovna moc zajímavé auto, z technického hlediska vzato.
Karoserii Bond Bugu tvoří pouze tři části.
A to hlavní tubus, sklápěcí krycí část a malý zadní poklop, toť vše.
Všechno ostatní je zde přišroubované.
Někdy ani ne pořádně.
Nešlo to nijak zakrýt.
Reliantův Bond Bug byl ponurý strýček Robin s legračním kloboukem.
A tak Bug zacouval do vězení motorového zapomnění.
Vydávající minulost za budoucnost, která nikoho neoklamala.
Kéž by na to šli úplně obráceně.
O 20 let později to Japonci udělali.
Vzali základ ze starého a přidali k němu nové,
aby vytvořili Mazdu MX5.
Co v Mazdě u MX5 udělali je, že vzali starou filozofii
a ochotně ji přetáhli do moderního světa.
MX5 se stala okamžitým hitem.
Zábavný a dostupný roadster vytvořený čistě jen pro lidské potěšení.
Vynikající nápad. Proč to předtím nikoho nenapadlo?
Tohle je první verze MX5, představená roku 1989
a je to vskutku kus retra.
Je zjevné, že jde o vykrádačku původního Lotusu Elan.
Dokonce má i vyklápěcí světla, ale pozoruhodné je,
že u Mazdy se vyklopí...
a zaklopí... obě najednou,
zatímco u Lotusu jste často jezdili a dosti nevhodně mrkali na ostatní řidiče.
Nejdůležitější je, že Mazda měla slavný vzorec zcela správně.
Motor vpředu, zadní hnaná náprava, úzká malá kola a zbytek.
Britové a Italové bylyí mistři malých roadsterů po desetiletí.
MG, Fiat, Austin Healey,
Triumph, Alfa Romeo a Lotus.
Tyto roadstery definovaly podstatu motorismu, ale na konci 70. let
a nebylo to poprvé, začali Evropské standardy selhávat.
Přestávali jsme roadstery mít rádi.
Designy byly zastaralé,
výrobní kvalita průměrná, elektronika nevyzpytatelná
a kapoty děravé jako vládní ministerstva.
Hot hatch byla novinka.
Čilé, výkonnější verze čtyřdveřových třímístných rodinných aut.
Evropský roadster se náhle stal starožitností.
Něco, co jste řídili pouze v neděli, ale jen pokud jste znali někoho s dodávkou.
A přesto byla Mazda, se stejným nápadem, populární.
Vím to, protože jsem to zažil.
Pokud jste z tohodle usedli do starého MG,
přišlo by vám jako mokrý pohled z prázdnin u Anglického pobřeží.
Hrozné.
Usuzuji, že to byla chyba na straně auta, ne filozofie
Filozofie je vynikající.
Auta se prostě stala otravnými.
Díky Bohu, že máme ty Japonce.
Je to tak snadné, pokud vše uděláte malé a lehké,
..nepotřebujete stovky koní. Malý čtyřválec bude stačit.
A protože je krátké, tak díky jakési nudné fyzice
a něčemu jménem polární setrvačnost, také rozumně zatáčí.
Vše dává perfektní smysl.
Proč bychom na to měli zapomenout?
A má sklápěcí střechu, takže trumfne všechno.
Teď už jen potřebuji, aby vykouklo slunce.
Jedno jsem měl. Stejně tak táta.
Je to takové nestárnoucí auto.
Každý ho může řídit - snílek, který pamatuje
krásné dny šedesátek, kdy nepršelo
a moderní mládenci, kteří chtějí zábavné auto s nízkými servisními náklady.
Je to lidové auto. Je pro všechny lidi.
Ze všeho nejvíc ale MX5 fungovala.
Fungovala perfektně a neteklo do ní.
Během tří generací tohoto auta se jich prodal skoro milión.
Podle standardu lidového auta je to malý počet,
ale i tak je nejprodávanějším malým roadsterem na světě.
Mluvili jsme o autech, která dala lidem naději.
MX5 ji pomohla nalézt generacím řidičů roadsterů
Naději, že dojedete na místo určení.
Takže Mazda byla dobrá, protože fungovala,
ale úspěšná byla díky svému vzhledu,
který poukazoval na určitý životní styl.
A pokud se vrátíme zpět k Lamborghini
to tak dobře nefungovalo, ale co o vás říkalo
s těmi sáními, křídly a tím vším.
Je prostě fantastické.
Mluvili jsme o nadějích lidových aut,
jak nám možnost volby dala svobodu a radost,
ale nebyla to jen jiná forma tyranie?
Vím, že tohle říkají nudní lidé, ale jsou to jenom auta.
Mají nás dostat z jednoho místa na druhé. Z A do B.
Nebyl by život snazší, pokud bychom prostě měli auto, tak jako číslo pojištěnce?
Ale jaké by mělo být?
Jako tenhle ohyzdný boogie bus rozhodně ne.
A co je lidovým autem vůbec nyní?
Je to to nejlevnější auto, proto, aby ho mohlo mít co nejvíce lidí?
Je to politický nástroj, vyjádření národa?
Říká něco samo o sobě, nebo pracuje pro dobro všech?
Zapeklitá otázka.
Odpověď lze nalézt tam, kde se moderní inovace
snoubí s tíhou břemena a zkušenostmi z historie.
Po pravdě jsme si mohli ušetřit spoustu času a trápení,
protože se nalézá tam, kde jsme začali.
Existuje tedy lidové auto 21. století?
No, jedno mě napadá.
Je praktické, cenově dostupné a pětimístné.
Dobře jede, ale není příliš velké.
K dostání je skromný základní model, ale i sportovní verze.
Je beztřídní, vkusné nenápadné, dobře udělané
a dostatečně praktické.
Pokud přepíšete pravidla lidového vozu do moderní doby,
sedí na ně jako vyšité.
A přestože žijeme ve světě přehlceném automobilovými možnostmi,
tak věřím, že to je jediné auto, které svět skutečně potřebuje.
A tím je, pokud jste to neuhádli...
Golf.
Není to zrovna radikální volba, já vím.
Ale zeptejte se sami sebe, "Proč si nepořídit Golfa?"
Proč jsem ho vlastně neměl ani já?
Je to druhá nejprodávanější série aut historie
s něco kolem 30 miliónů kusů táhnoucích se od současné
sedmé generace zpátky k té původní z roku 1974.
Golf byl navržen jako opožděná náhrada za VW Beatle
a jak bývají druhá alba těžká, byl toho vzácným příkladem.
Jednoduchý, atraktivní Italský design, dobré jízdní vlastnosti a rozumná cena.
A byl to hatchback.
Tehdy se to zdálo jako dobrý nápad.
A jak se ukázalo, tak stále je.
Každá generace se držela stejného receptu,
udržet se základů Golfu.
Je to jako s brambory, bez nich by to prostě nešlo.
I když nejsou tak vzrušující.
Dovolte mi přerušit tento nádherný filmový sestřih,
zatímco vám povím něco o GTI verzi Golfu.
Tohle je Mark 2 GTI z roku 1980.
Není to původní originál, ale ten, který měli zbohatlíci
a mně bylo 20 let a nemohl si auto dovolit.
Takže jsem ho nesnášel.
Podle někoho je Golf GTI zodpovědný za přepsání
hranic třídního boje, zejména pak v Británii.
A proto je považován za nástroj zla.
Možná.
Ale pokud jste již udělali Beetle, tak z toho už nějak vyváznete.
Pamatujete, co jsem prve řekl? Jak hot hatche
zahubily dvoumístné roadstery ze staré školy?
Golf GTI byl hlavním viníkem.
A přesto je senzační.
Proč jsem ho v osmdesátkách neměl?
A práci s velkou výplatní páskou.
Žárlil jsem z něho, ale GTI ukázalo, jak je Golf dobrá myšlenka.
Protože se ukázalo být skvělým autem,
které se dokázalo udržet pod záštitou Golfu.
Zadržte na chvilku. Počkat. Stop.
Myslím, že jsem se nechal unést.
Během sedmi generací Golfu jich bylo vyrobeno 30 miliónů.
Toyoty Corolly se vyrobilo kolem 40 miliónů,
když počítáte všechna auta s nápisem Corolla.
Ale nyní je na planetě přes miliardu aut.
Co je proti tomu 30, nebo 40 miliónů?
VW Beetle, nejprodávanější auto všech dob?
Těch bylo jen 21,5 miliónů. Sotva rozpoznatelný rozdíl.
V každém případě, na planetě žije přes 7 miliard lidí
Z hrubého statistického pohledu připadá jedno auto na sedm lidí.
Není ani dostatek míst pro každého.
A samozřejmě, čtvrt miliardy lidí žije v naprosté chudobě,
takže pravděpodobně v autě nikdy neseděli.
Vše je to nesmysl. Autoprůmysl naprosto selhal.
Žádné lidové auto neexistuje.
Ale můžeme se na to dívat i jinak. Auto, jak ho známe,
existuje jen díky všeobecné touze vlastnit ho.
Na začátku života ho měli snobové
Byla to tak složitá věc, že jste museli najmout člověka,
který ho bude řídit a starat se o něj.
Nyní, o století později, je věcí dlouhodobé spotřeby.
Na jedno použití.
Ano, jsou auta, která stojí milión liber a více,
která k nám ale přichází na vlně inženýrského úspěchu
který pohání poptávka po mobilizaci mas.
Takže prakticky vše od Tata Nano za L1,500,
až po Bugatti Veyron Super Sport za L1.5 miliónu,
je vše lidovým autem.
TGTT - 2014 topgear.sovicka.net