Toto je model KITTa, ze seriálu Knight Rider z 80. let, kde hrál Hasselhoff.
A tohle je Batmobile z roku 1966 s tryskovým pohonem.
Televizní a filmové představy aut byly tvořeny našimi sny o autě budoucnosti.
Líbí se nám představa mluvícího auta, které by vědělo, kam jet,
umělo by létat, nebo kdyby se řídilo úplně samo.
Vzniklo něco z těchto divokých představ jejich stvořitelů?
Stalo se něco z toho skutečným a dostalo se to až k lidovým autům?
Překlad TGTT 2016 topgear.sovicka.net
Tento týden: Inovace.
Zapůsobit tam, kde to má cenu.
Dělá to strašně věci s mými varlaty.
Komik mi půjčí své legrační auto.
- Takže by mělo futuristický zvuk a pěkně vonělo. - Přesně.
Technika.
Technologie.
Tohle je to nejtěžší, co jsem kdy dělal.
A bezpečnost.
To vše a navíc... i pták.
Támhle je pták.
Než se tento týden začnu zabývat sny ostatních,
chci pro změnu začít mluvením o mně.
Toto je BMW i3, elektrické auto.
Je to moje auto.
Pokud jste neřídili moderní elektrické auto, zkuste to,
protože je to jako řídit běžné auto, nemá sice převodovku
protože ji nepotřebuje a některé ovládací prvky
jsou trochu jiné, ale máte z něj pocit
zvláštní osvícenosti.
A díky tomu, že to je moje auto, trochu mě už zná.
Mohu s ním vést konverzaci, víceméně.
Telefonní seznam.
Telefonní seznam, zvolte jméno.
Největší na světě.
Myslel jste největší *** na světě?
Ano, ale teď zrovna s Jeremym mluvit nechci, že? Zrušit.
A je to.
Až na sdílení mých názorů, je toto auto, jako mnoho jeho konkurentů,
plné uživatelsky přívětivé moderní technologie.
A jako ostatní elektrická auta je poháněné bateriemi
bez potřeby válců, pístů, nebo rychlostních stupňů.
Připojíte ho, tak jako všechno v dnešní době - váš mobil, tablet, kartáček.
Dámský holicí strojek, cokoliv.
Ten teda nemám, ale vím, že se musí nabíjet.
Je jednoduché a sofistikované.
Dokonce se i samo zaparkuje... zatímco cvičím nohy.
Nešlapu na pedály, ani se nedotýkám volantu.
Dělá to úplně samo!
Jsou to čáry!
Vidíte to?
Ještě to popojede dopředu a pak...
Dobré, co?
Elektrická vozidla, jako toto, jsou v přední linii bitvy 21. století,
která rozhodne, jak budou auta v budoucnu poháněna.
A přestože jeho rivaly jsou palivové články, solární energie,
biopalivo a zkapalněný plyn, dávám mu šanci.
Je na elektřinu.
Je plynulé, tiché, čisté.
Moderní.
Nebo není?
Vraťme se zhruba o 100 let zpátky.
Tady je jedno z prvních aut z roku 1909. Je to Baker.
Vypadá trochu jako koňský kočár
a když se podíváte dovnitř na interiér,
jeho současný majitel ho popisuje jako hedvábný,
nebo spíš jako Viktoriánský nevěstinec.
Ale teď přijde ta zajímavost.
Je na elektřinu.
My, moderní lidé, si myslíme, že naše elektrické sny
jsou produkty moderního světa.
Ale ve většině Ameriky bylo v roce 1900
elektrické auto nejprodávanějším lidovým autem.
Bylo módní jako cylindr...
a tuberkulóza.
Ale, tak jako dnes, nebylo jasné, kterou metodu pohonu
budou mít auta v budoucnu.
A elektrické auto čelilo velkému nátlaku konkurence.
Tohle je Stanley Model 740D Roadster,
a jak asi správně podle odfukujícího zvuku uhodnete,
jede na páru.
Je to jako normální auto, před sebou mám volant,
takový vágní, abych byl upřímný.
Všechno ostatní je poměrně matoucí.
Pedály jsou jinak, je tu mnoho hezkých udělátek,
ale jsou na záhadné věci.
Je tu ukazatel tlaku paliva, tlaku v kotli,
mazání válců, průtok oleje, všechno možné.
Počkejte chvilku, otevřu regulátor.
Jedu do kopce.
Takže to všechno není steampunk, ale opravdová pára (steam).
Auto na páru funguje stejně, jako jakýkoliv parní motor.
Voda se uvaří v kotli pomocí petrolejových hořáků, a pak pára
a tím myslím páru pořádně zahřátou na 300° a více,
ne ten vánek, co vám vychází z konvice,
ta je vháněna do válců, kde pohybuje pístem.
Ten roztáčí hřídel, která pak pohání kola.
Přesně to jsme vždy chtěli po zdroji hybné síly,
rotující hřídel. Toť vše.
Brzdy nefungují, zatáčení je hrozné
a máte strach, že vybouchne.
Ale pro lidi z počátku 20. století byl párový pohon spolehlivý kamarád.
Pára je s námi už od 18. století, podnítila naší industrializaci,
poháněla mlýny, pumpy v dolech a samozřejmě umožnila zázrak
ve formě železnic.
Páře jsme porozuměli.
Parní motory opravdu poběží na cokoliv, co hoří.
Mohou se hodně pokazit a být ve velkém nepořádku
a přesto pořád pojedou.
Parní pohon se zdál býti nejen historií, ale i budoucností.
V Americe začali prodeje překonávat elektrická auta.
Ve zpětném zrcátku se k nim ale rychle dotahoval konkurent
předurčený k ovládnutí světa.
Toto je Mercedes-Benz AMG GT.
Má čtyřlitrovou V8 produkující 510 koní.
Je to hodně? Docela dost, popravdě.
Jede až 310 km/h.
Z 0 na 100 pod čtyři vteřiny. Je úžasné.
A jezdí na benzín.
Stejně jako první skutečné auto na světě.
Když v roce 1885 Karl Benz poprvé spustil motor ve svém Motorwagenu,
popsal zvuk, který vydával, jako "hudbu budoucnosti".
A měl pravdu, že?
Protože pokud má hudba 20. století dominantní notu,
je to ta od motoru s vnitřním spalováním.
Což je divné, protože takový motor má spoustu požadavků.
Benzínový motor v tomto autě musí mít sofistikovanou elektroniku,
olejovou pumpu, lubrikant,
válce, co jezdí nahoru a dolů, ventilové pružiny, převodovku, atd...
Proč? Proč se musíme spoléhat na tohle,
když je elektrický motor tak jednoduchý?
Odpověď nemůžeme nalézt v motoru, ale na druhém konci auta.
Zde je benzínová nádrž s objemem kolem 80, 85 litrů paliva.
To upřímně není mnoho.
Tolik piva by štábu tohoto pořadu vystačilo
tak na hodinu a půl, možná dvě.
Ale benzín doveze toto výkonné auto od mého domu v Londýně
až sem na Skotskou vysočinu.
To je dost energie.
Fosilní paliva byla darem od přírody.
Pokud by to mělo baterie, muselo by být 3-4 krát delší,
aby ujelo stejnou vzdálenost.
Energie, která se vejde do pár litrů ropy,
vyšle auto do světa.
A čerpací stanice tak rostly jako houby po dešti.
Pro srovnání, celostátní elektrické sítě neexistovaly,
takže elektrické auto bylo omezeno na města.
Ale co lidmi oblíbená pára?
Železnice si podrobila svět. Parní auto by určitě triumfovalo.
Parní auto z počátku 20. století bylo odsouzeno ke zkáze mnoha faktory.
Fordova pohyblivá výrobní linka znamenala, že jeho Model T,
auto pro masy, konstantně klesalo na ceně,
takže když mělo vyjít tohle auto, Model T jste mohli mít za desetinu ceny.
A Model T, samozřejmě,
nejen že z auta udělal dostupnou záležitost,
ale také upevnil motor s vnitřním spalováním jako tu správnou cestu.
Fuj!
Infrastruktura, ekonomika a metoda masové výroby Fordu
tak nakonec vychýlily jazýček vah.
Ve 20. letech byla bitva dobojována
Nastával benzínový věk a jeho bohem byl pístový motor.
Řekl bych, že vyobrazení motoru je pro 20. století hodně symbolické.
Především chlapy postávají kolem motoru auta
jako kdyby jim předával nějakou informaci.
Je to něco jako se zbraněmi, protože vědí, že jim dávají moc.
Ohromnou moc.
Podívejte se na to.
Cítím takovou moc.
Na světě je hodně lidí, pro které je ropa hrozbou
která nás zničí, znečistí atmosféru, divočinu a všechno možné...
Pak navrhuji nalít ji do takovýchto aut a zbavit se jí.
Protože pak bychom už ten problém neměli, že?
Čistá, nebo ne, ropa nás dostala
a dala nám mobilitu, po které jsme tak dychtili.
Zatímco se motory stávaly výkonnější a spolehlivější,
auto samotné se stalo urychlovačem rychlých změn.
Města, velkoměsta, i celé národy byly postaveny na jeho požadavcích.
Kvalita silnic se zlepšuje.
Mnoho dálnic bylo navrženo tak, aby odstranily nebezpečí a kolony.
Ale v 50. letech se objevil nováček,
který nechal pístový motor posmutně ve vzdušném víru.
Vítejte...
v době tryskáčů.
Proudový motor posunul letectví o velký skok kupředu.
Ale nikdo přeci nebude tak praštěný, aby navrhl auto s proudovým motorem.
Tohle musí být jedno z nejvzácnějších aut na světě...
Myslím, že je.
Má moc hezký zvuk, že jo?
- Tehdy muselo vypadat hodně futuristicky. - Pořád tak vypadá.
Toto je poslední funkční exemplář Chrysler Turbine.
A pokud jste to už neuhodli, tak patří známému komikovi Jayi Lenovi.'
Auto je 100% původní.
Většina aut s proudovým pohonem té doby, třeba GM mělo dvě, nebo tři,
měly prosklenou kupoli, a proto vypadaly jako stíhačky.
Samotný proudový motor byl relativně nový.
Většina lidí ještě ani neletěla,
takže když k vám do ulice přijelo auto, které znělo jako stíhačka, to prostě...
To je neuvěřitelné.
Auto funguje tak, že nasává vzduch, do kterého vstřikuje palivo,
které, když zažehnete, pohání turbínu a přenáší energii na kola.
Vyrobených jich bylo pouze 55.
Nyní nám to připadá neskutečně
protože jde o okázalý design amerických 60. let.
- Ale takhle by tehdy běžně auta vypadala, že? - Jasně.
Mohli byste ho udělat s motorem V8 a prodávalo by se.
Nešlo jim o to nabídnout auto s turbínou
jako exotiku, vzácný supersport, nebo tak něco.
Takhle mělo být poháněno vaše běžné rodinné auto.
- Přesně. - Taková byla myšlenka, že?
Turbínové auto není nijak speciálně navržené pro omezené využití.
Je to lidové auto.
Pro doktory, manželky, učitele a učitelky.
Průměrné lidi s průměrnými, ale i extrémními řidičskými nároky.
Chrysler si nebyl jistý,
jak by obrovské teploty tryskáčů přes 800°C sneslo rodinné auto.
A tak ho na tři měsíce půjčili odvážné veřejnosti,
aby ho vyzkoušeli.
Představ si takto spornou společnost,
kde ti veřejnost provádí výzkum a vývoj.
Dáš ho nějakému člověku... "Pověz nám, co se stalo."
"No, shořel jsem na popel." "Tak to nás mrzí, kámo."
Smyslem takového testování je zjistit co se stane.
Nejde o ukázku. Neříkáte tím: "Tohle je budoucnost."
Říkáte: "Možná jde o budoucnost,"
"..ale dokud se to nezkusí, nebudeme to vědět."
Zoufale se toužím podívat pod kapotu,
čímž chci Jaye obměkčit, aby mě ho nechal řídit.
Tady je. Tohle celé je vzduchový filtr
- Díky tomu je tak tiché. Jsou obrovské - Jo, to jsou.
Ten program běžel dlouho. Začal na počátku 50. let
V roce 1954 přejeli turbínovým autem zamaskovaným jako obyčejné celou zem.
Myšlenka byla udělat něco, co to dokáže
a pořád bude mít rozumnou... cenu.
Turbína se nemohla s levným a spolehlivým pístovým motorem rovnat.
Tohle bylo o stovky, ne-li tisíce dolarů dražší.
A navíc, V8 byla... v podstatě dovedená k dokonalosti.
Zajímavé je, že motor V8, tedy pístový motor
je vlastně jako burger, protože jsou další...
Začali jsme v Británii a Americe jíst japonská jídla, čínská
zkoušeli jsme indické, celozrnné.
Ale burger nezmizel, že? Sní se jich milióny denně.
Vždycky si dáš burger.
V8 je burger.
Se sýrem.
Teď, když se mi lstivě podařilo přesměrovat Jayovu pozornost
na nejlepší burgery v LA, je čas položit velkou otázku.
Tohle je otázka, kterou by muž muži neměl pokládat. Já vím, ale...
Mohl bych se projet ve tvém turbínovém autě?
- Je to trochu netradiční, ale... řekl bych, že to bude OK. - Díky.
Nikomu to nepovíme.
Takže, rychlé hodnocení situace. Jedu s 3 300 otáčkami.
- Ne, 33 000. - Promiňte, 33 000.
Je těžké si to uvědomit, že?
Poslechněte si to!
Velkou výhodou je, že pojede na jakékoliv palivo,
které hoří s kyslíkem.
Když ho vzali do Mexika, jeli na tequillu.
Ve Francii naplnili nádrž Chanelem No.5. (parfém)
- Pěkně se projeli. - Takže je to pravda?
- Já myslel, že to je mýtus. - Je to pravda, ano, ano...
Jako kdyby to auto bylo plné prostitutek s Chanelem No.5.
- Takže by mělo futuristický zvuk a pěkně vonělo. - Přesně.
Tak to nechápu, proč se nechytlo.
Bylo ale jedno palivo, se kterým si turbína neporadila.
Ironicky to bylo zrovna to palivo, které nastartovalo benzínový věk.
Nevýhodou bylo, že nejela na nic olovnatého,
takže jsi u normální pumpy nenatankoval,
protože jediný zde dostupný benzín byl olovnatý.
- Takže tomu vadilo jenom olovo? - Přesně.
Protože by se zničily čepele. Škoda.
Je to jedna z těch věcí,
kde kdybychom malinko změnili historii, mohlo to fungovat.
- Mohli jsme všichni jezdit v turbínových autech. - Jo.
Takže stejně jako elektrické auto, překažené absencí elektrické sítě,
turbínové auto přišlo dřív, než vznikl bezolovnatý benzín.
Nakonec Chrysler svolal testovací auta zpět a skoro všechna je zničil.
Ale inovace je určitě směr, kterým se vydat.
Zvláště pak pro výrobce aut s pomalu se rozjíždějící konkurencí.
Nyní si povíme příběh dvou výrobců sportovních aut -
britského a německého.
Jeden z nich se tvrdohlavě pachtí s nemoderními nápady
návrhů aut z poloviny 20. století
a neustále předělává to samé auto zas a znovu
desetiletí za desetiletím.
Ale ten druhý, ten je inovátorem,
zkouší nové materiály, odlehčené návrhy,
pružnou výrobu v menším množství.
Vyvinul by vlastní kompaktní výkonný motor
a posunul hranice současného designu
a dokonce i současných barevných schémat.
Jeden by dosáhl velikosti.
Ten druhý by zmizel.
A asi uhádnete, který je který.
Nebo ne?
Protože tím radikálním volnomyšlenkářem bylo TVR z Blackpoolu.
A tím zpátečníkem bylo Porsche.
V roce 1963 to začíná být zajímavé, protože tehdy Porsche odhalil tohle -
první 911.
Porsche pak dělalo mnoho jiných aut samozřejmě,
ale právě tohle během 50 let vybudovalo jejich reputaci a stále buduje.
Už jako nový sporťák byla 911 poměrně staromódní.
V neposlední řadě vzduchem chlazený motor uložený vzadu,
rozmístění ještě z 30. let.
Myslelo se, že jde o správné řešení. Motor vzadu, pro jednoduché hnací ústrojí.
Pěkné, hodně místa uvnitř a aerodynamičtější předek.
Toto rozmístění je také... Jaké je to správné slovo?
Špatně!
Protože je motor až vzadu, za zadními koly,
chová se při projíždění zatáček jako kyvadlo...
Ošidné jízdní vlastnosti jsou kořeny reputace 911.
Ale co závodníci z Blackpoolu?
Tohle je TVR Griffith z roku 1965.
A asi si říkáte: "Ajéje, už je to tu zase!
"Pošle do kytek další skvělou britskou motoristickou společnost."
Ale ne.
Mám TVR rád.
TVR jsou trochu ujeté.
TVR byly k popukání.
Ale ocitáme se ve stejném roce.
Porsche nám dalo poměrně zastaralé a velmi drahé auto,
které jede až 210 km/h a na 100 mu to trvá přes osm vteřin.
TVR jede až 257 km/h.
Na 100 to zvládne za polovic a stojí méně.
TVR bylo především o nových nápadech, novém designu
a cenově dostupném výkonu.
Jejich cílem bylo přilákat mladé řidiče z té doby.
A aby skoncovali se starými maloměšťáckými dojmy.
Jako třeba oblečení jejich obchodního oddělení.
Blackpool über alles! (nadevše)
Auta byla rozhodně vzrušující,
ale TVR bylo neustále ve stádiu trvalé revoluce.
Byl tu Tasmin, 400, Griffith, Cerbera,
Tuscan a šokující Sagaris.
Modely přicházely ze všech stran, zahajování výroby stálo společnost jmění.
Mezitím staré nudné Porsche
pokračovalo ve výrobě 911.
Jasně, podběhy nabobtnaly,
motor se trochu zvětšil, ale jinak se nic nezměnilo.
Pořádnou převodovku namontovali až teprve v roce 1987, pro Krista.
Tahle, v autě z roku 1964...
je hrozná. Vážně si to myslím.
V polovině případů ani nenajdu kvalt.
Nakonec byla v roce 1993 kompletně upravená.
Ale výsledek vypadal zase jako 911,
s motorem vzadu.
Takhle to bylo po desetiletí.
Ostatní si uvědomili pošetilost auta s motorem vzadu
a řekli: "Ne, v tom jsme se spletli. Musí být uprostřed, nebo vpředu."
Ale Porsche jelo svou: "Nein, nein, měl by být vzadu."
"Necháme to tak a vyladíme to."
A povedlo se jim to, všechna čest, ale proč to prostě...
..nedat dopředu!
TVR má možná motor na správném místě,
ale to bylo jediné, co na jejich byznys plánu fungovalo.
Neustálé osekávání a změny vedly ke zmatkům,
ziskovým varováním a neúspěchům oživit značku.
Výsledkem byl chaos.
Folklór TVR vypadá upřímně jako vymyšlený.
Zahrnuje příběhy o vypadávajících oknech,
o majitelově psovi, který ukousl kus z polystyrenového modelu
a výsledek se pak dostal na finální auto.
A pak taky zaměstnanci, kteří vyrývají sprosté zprávy
na odhalené části karosérie ze skelných vláken.
Takže jednou, až se bude opravovat,
sundáte krycí panely a ano, zjistíte, že Yozza byl skutečně velký...
Porsche na druhou stranu strávilo půlstoletí opatrného vývoje 911.
A vydělalo si tak miliardy.
Dnes je 911 jeden z nejhledanějších lidských výtvorů.
Kdo by to byl řekl.
Jen se podívejte na tu ohromující rozmanitost, kterou TVR za ty roky vyrobili.
Model za modelem.
Modifikace za modifikací, stále větší motory.
Neuvěřitelný dinosauří barevný námět.
A když se vrátíte zpátky do 60. let, na druhý konec teleskopu dějin, řekli byste:
"Ano, tohle TVR vyhraje."
"Ne Porsche se svou starou ponurou 911."
"Ale TVR díky svým inovacím, své duši a charakteru."
A přesto TVR od roku 2006 nic nevytvořilo.
Takže extrémní inovování, jak Chrysler a TVR zjistili,
může být riskantní podnik.
Ale není to tak riskantní, jako okopírovat nápad motoru vzadu
a totálně to pohnojit.
Tohle je Chevrolet Corvair, auto, které vydláždilo cestu
pro nejdůležitější bezpečnostní inovace v historii aut.
Ačkoliv to neměl Chevrolet v úmyslu.
Tohle je vlastně až druhá generace Corvairu
a je to docela pěkné a příjemné auto,
ale nebylo tomu tak vždy.
První generace Corvairu byla obratně uvedena v roce 1960 Michaelem Landonem...
Ahoj, já jsem Mike Landon.
..z Bonanzy (Western) a Domečku v prérii.
Problém byl, že skuteční kovbojové nebyli ti za volantem.
Corvair!
První auto mělo několik strašných designových chyb.
Jednou bylo zjevné zatížení zadku auta díky motoru umístěnému vzadu.
Ale také nemělo tolik potřebný stabilizátor předního zavěšení.
A protože by se zvýšily náklady, tak si management Chevroletu řekl:
"No, tak to tam nedáme."
Výsledkem bylo, že řízení byla noční můra, hlavně v zatáčkách.
Ale než aby problém opravili, Chevrolet raději improvizoval.
Vyjádřili se, že do jisté míry stačí změnit tlak v pneumatikách.
Doporučili tlak, který byl mimo limity doporučované výrobcem pneu.
A tento povýšený přístup znamenal,
že Chevrolet začal ztrácet zákazníky... nadobro.
Za určitých podmínek se v zatáčce jedno přední kolo na primitivní
kyvné vidlici zamáčkne dovnitř
a náhle vás zastihne katastrofická přetáčivost.
A pokud těmto technickým pojmům nerozumíte,
přetáčivost je to, když projedete živými ploty zadkem napřed.
Bylo to tak špatné, že i reklama na tuto smrtící past
vám nabízela jednosměrnou jízdenku do posmrtného života.
Dole jede auto, díky kterému si budete připadat jako tady nahoře.
Do roku 1965 Chevrolet čelil přes 100 různým žalobám
od obětí Corvairu.
Ale oni pořád nic neudělali.
Až se jeden muž rozhodl, že jim a celému moto průmyslu vyčiní.
Nyní musím připomenout nejslavnější, nebo možná notoricky známou
spotřebitelskou kampaň v celé historii.
Ne jen v historii aut.
V roce 1965 byla vydána publikace
Ralpha Nadera - Nebezpečný při jakékoli rychlosti.
Ralph Nader věřil, že američtí výrobci aut
o spoustě nebezpečných chyb jejich aut,
ale neobtěžovali se jimi zabývat.
Psal o mnoha věcech, od ostrých hran v interiéru
po převodovku, které šla dát zpátečka, když jste jeli dopředu a tak dále...
Ale nejslavnější je část věnující se chybám Corvairu.
A s počtem úmrtí na silnicích všech vozidel v Americe kolem 47 000
si Nader získal ohromnou podporu lidí.
Když se o Velikonocích otevřela newyorská motor show,
doktoři pochodovali s protestními cedulemi
o nedostatku bezpečnostních prvků nových aut z Detroitu.
Efektivně prošetřil legislativu pokrývající design,
zejména bezpečnostní prvky aut
Poprvé donutil autority, aby projevily zájem o to,
v čem měli prsty výrobci aut.
Výsledkem čehož byl Corvair a jiné smrtelné vozy upraveny.
Takže díky Ralphovi v něm mohu vesele
projet tuto zatáčku, aniž bych potřeboval své nouzové hnědé kalhoty.
Co se zdálo jasné bylo, že se naše líbánky s autem
blíží ke konci.
Už mu nebude dovoleno toulat se světem bez zpochybnění.
Ale tu největší bezpečnostní inovaci vytvořil muž ze vzdálené země,
který zneužíval vejce z firemní ledničky.
To, čeho dosáhl, zachrání více životů,
než kterákoliv samotná inovace v historii motorismu.
Rok 1959 byl svědkem velkého skoku kupředu v bezpečnosti pasažérů aut.
Něco, co snížilo riziko úmrtí při nehodě odhadem o nejméně 50 % .
A měli byste být schopni to uhádnout, protože je to vidět v tomto záběru.
Ano, pane na gauči ve spoďárech, co jíte dovezenou pizzu. Správně.
Je to bezpečnostní pás. Konkrétněji, tříbodový bezpečnostní pás.
A tohle auto, Volvo Amazon,
bylo prvním autem, které ho mělo v základní výbavě.
Nils Bohlin, průkopník pásů u Volva, dlouze a tvrdě přemýšlel,
kudy mají popruhy vést.
Přišel na to, že tříbodový systém byl nejlepší způsob,
jak pohodlně zadržet lidské tělo během srážky.
Vynálezce měl dobročinný pohled na věc,
a rozhodl se ho nepatentovat
aby byl dostupný výrobcům aut zdarma.
Moc hezké.
Tak, jako paličatí výrobci aut, kteří odmítli vyžehlit nebezpečné chyby,
byla i spousta lidí proti tomuto vynálezu, který jim mohl zachránit život.
Je divné, že se k pásům vytvořil velký odpor.
Jako malý kluk si to pamatuji.
Lidé říkali, že při nehodě vyletí z auta ven a to je zachrání.
Ale jde vlastně o velmi jednoduchý nápad,
který zachránil odhadem již přes miliony životů.
Byl to štědrý dárek světu od Volva, který také vytvořil
novou marketingovou strategii, kterou předtím lidová auta neznala.
Standardní pásy byly počátkem specifické iniciativy Volva,
kterou je myšlenka prodávání bezpečnosti.
Volvo začalo vyrábět gumové nárazníky, deformační zóny, všechno možné,
co měli lidi rádi.
Dobré pro lidi i pro prodejní čísla Volva
Všechna čest Volvu,
že se drží svého přesvědčení, protože nedávno oznámili,
že do roku 2020 nezemře ve Volvu ani jeden člověk.
Odvážné tvrzení, že?
Vynález od Volva přišel v tu pravou chvíli.
Jak 60. léta ubíhala, vlastníků aut přibývalo jako hub po dešti
a raketově stoupla nehodovost.
Po celém světě auto potřebovalo více místa.
I v době, kdy bylo auto stále novou myšlenkou
existovali lidé, kteří věděli že nadejde den, kdy jich bude moc.
Henry Ford a Glenn Curtis,
který neměl s auty tolik společného, byl to průkopník letectví.
A tito lidé prohlásili:
"Jednoho dne vznikne kombinace auta s letadlem."
"To si můžete být jistí," řekl Henry Ford.
Během sedmi minut získáte celokovové auto.
V Americe se auta vznášejí.
U nás je v oblacích pouze cena.
A trochu to dává smysl, že ano?
Myšlenka, že vaše auto dokáže i létat.
Tady je pár záběrů, kde pilotuji létající auto v minulém životě.
Doopravdy pilotuji létající auto.
To je co?
Zvedni ruce, aby věděli, že to dělám já. Vidíte.
A mimochodem, pokud čekáte,
že zatáhnu za páku a vzlétnu, budete zklamaní.
Tohle není létající auto.
Není.
Je obojživelné.
Je to hodně hrbolaté.
Plave? Ne úplně.
Minimálně produkční tým mi to tak řekl,
ale možná je to komplikovaný vtip pro Youtube.
Zapojit šroub.
Jsem loď.
Věřím, že v budoucnosti všichni vzlétneme k nebi,
ale v roce 1961 si dali cíl níže.
Vypadá jako naprosto normální auto, ale co jeho jméno?
Obojauto.
Je to suchozemské zvíře, co přijalo život na vodě.
Obousměrný provoz po zvlněné dálnici,
kde nejsou policisté kontrolující rychlost,
nebo zdržení na semaforech.
Možná riskujete život, když se s ním vydáte na vodu,
ale Obojauto je opravdu stejně pokrokové, jako to létající.
Vodní cesty jsou starší než asfaltové, tak proč je nepoužít?
Pro větší vysvětlení se podívejme do minulosti.
Tady jsem v minulosti
a takhle to, v podstatě, funguje.
Horní polovina je auto.
Spodní polovina je tak trochu loď, ale je to spíš víc auto, než loď.
Má vše, co byste na autě čekali -
světla, blinkry, volant,
naprosto obyčejnou čtyřrychlostní převodovku a tak dále.
Jezdí se s ním jako s autem. Nevíte, že jste zároveň na lodi.
Ale když se přesuneme dozadu... tam jsou věci zajímavější.
Můžete odpojit převodovku a zapojit oddělenou jinou
která pak pohání...
Počkejte si na to.
Uhádnete co?
Dva šrouby tady dole.
A pak je z něj loď a řídí se předními koly,
protože kormidlo by ho dělalo moc lodním
pro lidi, co lodi neznají -
tím, že řídíte předními koly
zůstávají vám určité kvality auta i na vodě.
Máte dvě čerpadla a samozřejmě
musí být výfuk tady nahoře, jinak by byl pod vodou.
A nakonec, když jste na vodě...
..musíte, pochopitelně, přiznat barvu.
Což je zde a to přijde do...
..držáku.
Jsme připraveni odplout.
Pro představení praktických dovedností předběhnuvších dobu,
jsem někoho poprosil, aby se se mnou setkal
v nejdůležitější turistické destinaci Birminghamu - v hospodě.
Zatímco já se pohybuji po kanálech,
můj kamarád a osobní stylista Rory
bude řešit dopravní špičku.
Rory nikdy v Birminghamu ještě nebyl.
Nemá mapu ani navigaci.
Má jen oblíbenou nahranou kazetu.
Jejda! A je tam trojka.
Obojauto má motor z Triumphu Heraldu,
který jsme dali Rorymu,
aby měl férovou šanci dostat mne.
# Podívejte, všechny kachny plavou ve vodě... #
A s nastávajícím spalujícím britským létem
"smočení se" zní jako správná věc.
Zhruba každé město na světě má řeku,
protože kvůli tomu jsou na svých místech.
Sahá to až do temného středověku.
A protože už se nemusí po kanálech
převážet uhlí, dřevo a juta,
mohli bychom je dobře používat na dojíždění.
A každopádně není nikde vlhčeji, než v Birminghamu.
Myslel jsem, že je v Birminghamu velká křižovatka,
která odkloňuje veškerý provoz.
"No jo, přijedeš do Birminghamu, je tam velká mimoúrovňová křižovatka,"
"žádný provoz."
Celou dobu stojím.
Žádný problém pro Obojauto.
Přesně podmínky na nedělní plavbu
po řece a hlavně, jakmile jste na vodě,
opravdu si myslíte, že 14 km/h je celkem rychlost,
protože Obojauto jede přesně 14 km/h.
Říká se, že průměrná rychlost dopravní špičky
ve velkém britském městě je okolo 13 km/h.
A já jedu 4 uzly, což je okolo 7,2 km/h,
ale jedu docela přímou cestou.
No tak. Jeď! Jeď!
Pojeďme lidi!
A cítíte, že se opravdu hýbete.
A nejde jen o řešení zácpy,
kde má Obojauto své výhody.
Tak jo. Jedeme. Hamstead, rovně.
Handsworth Road,
Birchfield, Lozells.
Mám jen papírovou mapu kanálů, ale je celkem jednoduchá.
Upřímně řečeno, zahnul jsem doprava pod tím mostem
a teď už jen dojet na rozcestí.
A tam pojedu doleva.
Sir Isaac Newton prohlásil, že každá akce
vyvolává stejně velkou reakci.
No tak. Jedeme, jedeme!
Obojauto vyvolává opak agresivity na silnicích.
Tady je pták.
Ahoj kámo.
Koukněte na něj.
Normálně byste se tak blízko nedostali, že ne?
Viděli jste ho?
Je to úplně skvělé.
Bré ráno, odpoledne, nebo cokoliv jiného.
Čas je bezvýznamný.
Dobrá, a tady je můj cíl, což je hospoda,
takže teď už jen zakotvit.
Pane, mohl byste mi trochu pomoci se zakotvením?
A jsem v doku.
- Mohu vás pozvat na jedno? - Děkuji.
Takže tady ho máte - Obojauto.
Skvělý nápad nabízející řešení zácpy a lidi činil šťastnými.
Zatímco Rory se konečně dostal do hospody,
i když jak se zdá přišel o nohy.
- Jste v pořádku? - Jo, dobrý, díky.
Přes svou nepředvídatelnou brilanci nebylo Obojauto celosvětovým úspěchem.
Možná kvůli tomu, že v amerických širokých krajinách
nebyla zácpa problémem.
Tam chtěli lidé pořád rychlost, styl a sílu.
Tohle auto je druhá série Dodge Charger RT.
A kope...
pořádně.
Tohle monstrum s 7,2 litry a 440 koňmi
bylo nestoudnou oslavou benzínového věku,
automobilového průmyslu USA a Ameriky jako takové.
Byla to zlatá éra masivních aut s masivními motory.
A celé to bylo...
No, bylo to docela fantastické.
Dodge Charger byl perfektním autem Ameriky konce 60. let -
doby, kdy levná ropa tekla jako tekoucí voda.
V roce 1968, benzín, čili benzín,
stál v USA běžně 34 centů za galon. (asi 65 haléřů za 1 litr při tehdejším směnném kurzu)
No, zní to samozřejmě levně, protože je to dávno.
Ale ve skutečnosti to bylo levné i na tehdejší dobu.
A zřejmě pro to byl dobrý důvod.
Detroit závisel na podpoře ropných společností.
A ty závisely na něm, aby dělal takováhle auta,
která by spotřebovávala spoustu jejich produktů.
Takže byli všichni šťastní.
Oficiální údaj o spotřebě Chargeru RT -
28,2 l / 100 km, což znamená, zhruba,
že jak míjím tyhle kývající oslíky,
každý v podstatě dotankovává tohle auto.
Pokud se víc než tři pokazí, jsme ztraceni.
Šlápnu na to. Držte se.
Díky. A dám si víc prosím.
Více než po půlce století od úsvitu benzínového věku
byla ropa stále králem a pístový motor stále dodával
soundtrack světa.
Tohle auto pochází z vrcholu historie detroitského autoprůmyslu.
Z doby, kdy záleželo jen na honění rychlosti a majestátu
a nezáleželo na tom, co bylo na jejich dosažení spotřebováno -
kolik se spálilo paliva, kolik přírodního materiálu se použilo,
kolik vážilo, kolik místa zabralo, kolik vytvářelo hluku,
kolik budíků máte na přístrojové desce.
A tady je měřítko prostopášnosti kam až americké auto zašlo.
Průměrná dálniční křižovatka tvaru čtyřlístku
postavená v Americe ve stejnou dobu jako tohle auto
zabrala stejně místa, jako středověký přístav Dubrovník.
A to si s sebou vezměte do hospody a připište mi na účet.
Muscle car, stejně jako samotný Detroit,
se stal americkou ikonou.
A jako všichni praví američtí hrdinové bylo velebeno v písních a na obrazovce.
# Jsem charger
# chargím si nocí
# Hrom na dálnici
# Vypadám zle, zle, zle. #
Pokud jste pravidelně sledovali seriál The Dukes of Hazzard,
budete vědět, že Charger RT -
RT mimochodem znamená silnice/okruh, -
uměl létat.
No, dokázal vzlétnout, to v každém případě - přistání mu tak moc nešlo,
proto jste ho nikdy v pořadu pořádně neviděli.
Rozpočet produkce pořadu byl,
předpokládejme, docela malý, protože nedokázali ani
koupit normálně dlouhé kalhoty pro Daisy,
ale podařilo se jim najít dost peněz
na zpracování docela velkého množství Dodge Chargerů.
Ve skutečnosti se odhaduje počet spotřebovaných Chargerů
je mezi dvěma a sedmi...
..sty.
Samozřejmě, že americký škodolibý odpad
a okázalá spotřeba nemohly vydržet.
Bezstarostné dny typu "nazdárek parťáku"
byly brzy ukončeny jejich saudským partnerem.
V roce 1973, po další hádce na Středním východě,
Saudové a ostatní zakázali prodej ropy do Ameriky.
I poté, co bylo embargo zrušeno,
ceny pohonných hmot zůstaly vysoké
a auta jako Charger lapala po dechu.
A tak začali lidé zkoumat levnější a čistší alternativy
jejich milovaného benzínu.
A to otevřelo dveře starším úvahám.
Pamatujete si Baker Electric, který jsme dříve viděli?
Podívejme se, odkud se vzala jeho myšlenka.
A je to, obávám se, špatná zpráva.
Do 80. let se technologie baterií nikam neposunula
od dob, kdy byl vyroben Baker.
Velká revoluce, kterou přinesly mobilní telefony
laptopy a podobně, ta tu ještě nebyla.
A v každém případě byla elektřina pořád jen pro závoz mléka
a dodávky typu jídlo na kolečkách a tvrdohlavé profesory.
Takže lidové elektroauto by muselo být hodně lehké,
aby vymáčklo z tehdejších slabých baterií maximum.
Muselo být také hodně jednoduché, levné
a muselo být husté, protože být hustým
bylo hodně důležité pro všechny nové myšlenky, aby se uchytily.
Představte si vozidlo, které nepotřebuje benzín. Jen baterie.
Ano, v roce 1985 si mysleli, že tímhle se stanou hodně hustými.
Sinclair C5.
Je to nová síla osobní dopravy.
No a tady je.
Šest stop plastu s pedály a elektromotorem,
ne nepodobným tomu, který máte ve vaší pračce.
Je to skvělé.
Líbí se mi to.
Sinclair C5 nebyl ve skutečnosti vybaven motorem z pračky,
ačkoliv byl vyráběn v továrně, která je vyráběla též.
12 Voltový motor ale bylo možné spálit
dokonce i na mírném kopci,
a tak byl také vybaven těmito uživatelsky nepřátelskými pedály.
Možná jste díky tomu vypadali jako kamikadze odmítnutá filmem Tron,
ale byl to skutečně produkt neuvěřitelně pokrokového myšlení
geniálního vynálezce - sira Clivea Sinclaira.
Je ideální na nákupy, pak také, no, dojíždění do kanceláře,
na stanici, do školy.
Jakýkoliv relativně krátký výlet.
Byl na své dítě tak hrdý, že ho dokonce po sobě pojmenoval.
C jako Clive.
Ano, je to Clive 5.
Říkal jsem vám, že byl hustý.
Sir Clive Sinclair mnohým z nás dal naši první kalkulačku.
Také mojí generaci představil divy počítačů,
pomocí ZX81 a ZX Spectrum, a ty byly geniální.
Byl to chytrý člověk.
Pardon, mám na mysli, že to je chytrý člověk.
Neboť, navzdory tomuhle je stále naživu.
Ve skutečnosti nebyl jen chytrý, byl skoro jasnozřivý.
Pevně věřím, že všechna auta
by měla v příštím století být na elektřinu.
V roce 1985, když bylo uvedené tohle,
nebylo ještě životní prostředí běžnou silou politiky a módy,
takže to bylo hodně moderní myšlení.
Mělo to spoustu výhod.
Stálo méně než 400 babek (pod 20 000 Kč)
a 8 km vás zlehčilo jen o 5 Kč v nákladech.
Nemuseli jste ho danit ani pojistit
a nepotřebovali jste STK, nebo registrační značky.
Navíc, pokud jste byli bezradně mladí, bylo to ještě lepší.
Přísně řečeno, C5 není auto.
V očích zákona je to elektrická tříkolka,
což znamená, že ji může řídit kdokoliv starší 14. let.
Jet na ní. Ne, řídit ji. Jak to máte rádi.
I když z nějakého důvodu
nebyli všichni nadšení z myšlenky dětí bez řidičáku
řítících se po dálnicích v plastových tříkolkách.
Jsem velmi nešťastný z toho, že je prodávána
bez základního bezpečnostního vybavení.
Já bych v ní své děti nikam nepustila.
- Nevadí vám myšlenka, že čtrnáctiletí sii v tom vyjedou na silnici? - Ne.
Ještě tu je pár jiných problémů.
Protože sedíte tak nízko, hodně lidí vás přehlédne.
Jenom vás ucítí ve chvíli, kdy vás přejedou.
Hlavu máte zhruba ve výšce výfuku náklaďáku
a, ehm...
nemá zpátečku. Říkal jsem to už?
Také je katastrofálně pomalá.
Ale je docela zábavná.
Protože je tak malá, pocit hrůzy při 24 km/h
se nedá srovnat s ničím, co jsem kdy zažil.
Ach, proboha!
Zapojuji také pedály.
Chápu, proč má děrovaná sedadla.
Myslel jsem, že kvůli odtoku dešťové vody.
Ano, dobrá!
Ale no tak!
Sakra, můžu jet tudy, protože jsem technicky kolo!
To si zapiš na svoji sklápěčku!
Takže samotné pokrokové myšlení bohužel prostě nestačilo.
Kritici tvrdí, že není bezpečná.
C5 byl propadák.
Ten, kdo to vytvořil...
postavme ho před zeď a zastřelme.
A představení ochrany před počasím C5 bez střechy
byl posledním hřebíčkem do její rakve.
Bylo navržené příslušenství C5 do každého počasí.
Vodotěsné postranní panely zapadající do blatníků.
Ochranná pláštěnka s kapucí ...
Ani herec se nedokáže nesmát.
Po osmi měsících prodejci snížili ceny
tříkolky C5 ve snaze pohnout se zásobami.
Jeď.
Ve snaze udržet tenhle hodně zneužívaný elektrický sen naživu,
sir Clive dokonce prodal svoji počítačovou firmu
tomu chlapovi ze Dne D.
Dnes bylo potvrzeno, že montážní linka
se vrátila k vyrábění automatických praček.
Clive 5 nebyl mezi živými.
Takže nakonec všichni trpěli,
protože sir Clive ztratil hodně peněz,
my nedostali levné elektrické městské vozítko, které jsme chtěli,
a také nám zůstal Alan Sugar štěkající z televize.
Obchod na nic!
Jedna z kritik pravidelně se snášejících na sira Clivea Sinclaira
a jeho Clive 5 je, že si nikdy neudělal žádný průzkum trhu.
Ještě že tomu tak bylo, protože průzkum trhu
by nám nedal domácí počítač,
nebo televizi, když to tak vezmeme.
Pokrok, jak kdysi prohlásil George Bernard Shaw,
"závisí na pošetilém člověku".
Kdyby udělal průzkum trhu, nikdy by ho nepostavil
a my se nedověděli, jak hloupý to je nápad.
To je pokrok.
C5 byl jen odrazový můstek.
Je to poučné cvičení.
Ale to, k čemu směřuje, je mnohem důležitější.
A když se posuneme o 30 let dál, zdá se, že jsme vyřešili
problém slabých baterií, které zkomplikovaly Cliveův vynález.
Dnes existují elektroauta,
která problém s bateriemi úplně překonala.
A tohle je něco, co naprosto schvaluji.
Je to auto s vodíkovými palivovými články.
Je to Hyundai ix35.
Je to vlastně první skutečně komerčně dostupné
auto s palivovými články na světě.
Bude vás stát 53 000 liber (2 mil. Kč), ale nové věci jsou drahé.
Vzpomeňte si na první video přehrávače, první digitální fotoaparáty.
Pár boháčů si je muselo koupit,
myšlenka se chytí, a pak si ho koupí všichni.
A se stane lidovým autem.
Každopádně, zajímavá věc na autě s palivovými články je,
že je to vlastně elektroauto.
Kola jsou poháněna elektromotorem.
Ale místo aby mělo baterie, které se musí dobíjet,
má vodíkový palivový článek, který je...
no, můžete si ho představit jako palubní miniaturní elektrocentrálu.
A to velmi dobrou, protože ta v tomhle autě produkuje 100 kW,
což znamená, že byste na ni mohli připojit celý dům.
Skvělou věcí na tomto autě je,
že ho jednoduše natankujete kapalným vodíkem,
což zabere zhruba stejnou dobu jako tankovat benzín,
nebo naftu do normálního auta.
A dojezd na jedno natankování,
pokud jezdíte úsporně, je zhruba 560 km.
A pak můžete zase natankovat, což vám zabere 3 minuty
a můžete jet dalších 560 km.
Co na tom nemít rád?
Jak to funguje?
Držte se.
Je to tak trochu dvojitá chemie pana Zápacha,
tak se budu snažit udržet to rozumně jednoduché.
Vodík v nádrži se smíchá s kyslíkem ze vzduchu a vznikne elektřina.
Takže v tomto smyslu je to trochu jako fosilní palivo,
chod závisí na atmosféře. Dobře.
Jiná zajímavá věc je, že vodík v nádrži
smíchaný s kyslíkem ze vzduchu produkuje z výfuku
ehm... vodu, což je H2O, vzpomínáte.
Vodík a kyslík.
Dá se to pít.
Všechno to zní hodně přátelsky k Zemi,
ale má to háček.
V současné době existují jen 4 stanice plnící vodík
v Británii otevřené veřejnosti. A jedna z nich v Hendonu.
A to je hrozné, protože to know-how existuje déle, než si myslíte.
Existují dvě části technologie tohohle auta, které jsou starší
než nadýmání spalovacího motoru v Benzově Motorwagenu.
Upřímný, jsou starší než Roverovo bezpečnostní kolo,
což byla inspirace všech kol, která tamhle vidíte.
Jednou z nich je elektromotor.
Což možná není až takové překvapení.
Ale ta druhá je samotný palivový článek.
Jehož základní principy byly objeveny
v polovině 19. století.
Technologie je naprosto známá,
naprosto spolehlivá, naprosto použitelná.
Jedinou věcí, na kterou čekáme, abychom tenhle
úžasný sen o vodíku naplnili...
je infrastruktura. Tu jedinou potřebujeme.
Vše ostatní, jako tahle Hyundai...
..je připravené.
Je to opravdu neobyčejné,
uvědomit si, že jsme možná na pokraji revoluce lidového auta.
Avšak navzdory tomuto vzrušujícímu pokroku,
je v něm stále jedna velmi nespolehlivá součástka.
A ve všech autech.
Ta součástka jsem, pochopitelně, já. Nebo vy.
Kdokoliv. Řidič.
Většina předních automobilek již experimentuje
s prvky techniky řízení bez řidiče.
A technologický gigant Google už to zvládl celé
a snaží se eliminovat volant úplně.
Musíte si jen sednout a vypadat hloupě.
Audi o tom celém přemýšlí jinak.
Říkají, že auto bude autonomní.
Bude to robotické auto ve všech těch nudných záležitostech.
Takže jízda po dálnici, hustý pomalu se hýbající provoz,
to všechno. Ale pak...
když přijde na zábavu, můžete převzít kontrolu.
Sedím v Audi RS7 s 552 koňmi
a jsem na okruhu ve Španělsku,
vlastně v Katalánsku.
Jak jsem si vedl?
- 2 minuty 20. - 2:20? - Jo.
Jo, myslím, že to zvládne rychleji.
Tohle, pokud jste to neuhádli,
je experimentální autonomní verze RS7.
Takže, Thomasi Müllere, velmi stručně, prosím. Jak to funguje?
Jamesi, auto funguje jako profesionální závodní řidič.
Trať už zná.
Prostřednictvím GPS a kamer, je to složitá technologie.
V závislosti na stabilitě vozu,
v závislosti na jízdní dynamice,
zvolí nejlepší jízdní stopu skrz celý okruh.
Ale nakonec je jako profesionální závodní řidič.
Takže se pořád vymlouvá?
Dokáže tedy auto schopné analyzovat podmínky na trati
pro sledování nejlepší závodní stopy
pokořit motoristického novináře s dlouholetými zkušenostmi?
Abychom zjistili, jestli dokáže zlepšit můj čas 2:20,
budu v něm uvězněný na měřené kolo.
Musím jen držet palec na tomhle tlačítku
a auto mne povozí. To je celé.
A to jsem chtěl říct, že budu mít sedadlo správně nastavené
kvůli pedálům a podobně, ale nemusím to tak mít.
Technicky vzato bych mohl sedět vzadu.
Ale to mi nechtějí dovolit. Takže...
Sbohem, krutý světe.
Dobrá. Když budu držet tohle tlačítko, auto pojede.
A nesmím se ničeho dotýkat.
To je divný pocit.
Nebrzdit. Nebrzdit. Nebrzdit.
Brzdí za mne. Vynikající. To je výsledek.
Ve skutečnosti je to nejtěžší věc, kterou jsem kdy udělal.
Nedotýkat se volantu. Nedotýkám se pedálů.
Do pravé zatáčky.
Smykuje. Projelo to správně.
Brzdy! Brzdy! Ááá, to je vlásenka.
Teď pořádně zpomalilo.
Šlápne na to na výjezdu.
112, 128 km/h.
Tuhle nemám rád!
Nedotýkat se brzd!
Ach Bože. To je dlouhá rovinka.
Jedeme. 140, 140, 144, 146.
Teď 160.
Zhruba 192.
Brzdi ty hajzle!
No tak, jinak pustím to tlačítko!
Ano. Díky.
No, něco se z toho bude muset vystřihnout.
No tak, právě jsem si udělal náskok.
A teď na cílovou rovinku. Jede rovně.
Chystám se sundat prst z tlačítka.
A je to. Je to zase auto.
Ani v nejmenším jsem se nebál.
Možná že ne, ale autem zajeté kolo bylo o osm sekund rychlejší než moje.
V závodní terminologii je to rozdíl mezi
večerem na tahu s Jamesem Huntem a večerem s Jamesem Mayem.
A to je trochu depresivní myšlenka.
Mnoho lidí tvrdí, že autonomní auto bude konec řízení.
Já si ale myslím, že to může být konec auta takového, jaké ho známe,
jako prostředku na ježdění, protože pokud vyvineme systém
tak chytrý, který nás udrží od sebe,
proč ho nepoužít tam nahoru?
Protože tam je všechno místo.
A pak se může auto stát koníčkem.
Vynikající.
Dobrá. Možná se nechávám unést tou létající věcičkou.
Ale autonomní technologie už je tu s námi.
Moje i3 dokáže přece sama zaparkovat.
Nicméně, stejně jako v roce 1900, stále nevíme jistě,
co bude lidovým autem budoucnosti.
Dokonce i staré nápady nemizí.
Pamatujete na parní auta?
Lidé s nimi stále experimentují.
Tohle zvládne 256 km/h.
Parní peklo!
Jsem loď.
Obojauta teď vypadají takhle.
A mohou být řízena i klinicky chorými.
Jsem pan Darcy. No tak!
A turbíny?
Nejrychlejší auto na světě je poháněné proudovým motorem.
S trochou raketové pomoci.
Staré dobré TVR povstalo z popela...
Blackpool nadevše!
..a už má zase plány na zbrusu nové auto.
A Clive Sinclair stále sní
o elegantním elektrickém řešení dopravy.
Dokud se to nestane skutečností, financuje tohle - elektrické A-kolo.
Co zbývá na člověka na ulici?
Myslím, že jsme ve zlatém věku auta,
protože zhruba 120 let se vyvíjelo hodně pomalu.
Postupně se jen plížilo.
Ale najednou se díváme na věci
jako nové způsoby pohonu, nové materiály,
možnou autonomii, konektivitu.
Všechno je to opravdu fantastické, ale je to všechno hodně v pohybu,
protože tady je mírně depresivní statistika,
skutečný dojezd mého elektrického BMW i3
je zhruba 120 km.
Skutečný dojezd elektrického Bakeru,
který jsme viděli na začátku...
je zhruba 120 km.
Dobrá, vzhůru do Batmobilu.
Překlad TGTT 2016 topgear.sovicka.net